i 86 



den Forestilling Medhold, at den rituelle Lovs Iagttagelse var 

 et Fortrin, som egentlig alle Christne burde tilegne sig. Pau- 

 lus, som erklærede sig for Lovens Ophævelse for alle Christne; 

 de jodiske Christne, som fordrede Lovens Iagttagelse af alle 

 Christne, handlede hver for sig conseqvent. Men del Forhold, 

 hvorved Petrus troede at kunne undgaae at give Forargelse, 

 maatte nødvendig fremkalde denne saavel hos de paulinske 

 Hedningechrislne som hos de judaisliske Christne. Hans In- 

 eonseqvenz havde unægteligcn sin sidste Grund i en Frygt for 

 aabent og dristigt at vove dot Skridt, som dog e;igang maatte 

 gjores og som Paulus allerede havde gjort, nemlig udtrykke- 

 Ugen at erklære Loven ugyldig for Christne. Petrus lod sig 

 afskrække af Hensyn til den Opsigt og den Tvedragt i den 

 jerusalemske Menighed, som en saadan Erklæring vilde frem- 

 kalde. Hans egen Anseelse hos de jodiske Christne kunde derved 

 rokkes, og hans Virksomhed blandt Joderne indskrænkes. Han 

 havde tilladt sig at gaae ud over de Grændser, som man i Je- 

 rusalem ansaac for at danne den rette Midte og den sikkrcste 

 Udvei til Parliernes fuldkomne Forsoning med hinanden ; men 

 Folgerne af dette Skridt havde han ikke tilstrækkeligen over- 

 veict og havde saaledes indviklet sig i Vanskeligheder , som 

 vistnok alene kunde fuldkommen hæves ved modigt og hen- 

 synsløst i Praxis at gjennemføre, hvad han dog egentlig i 

 Theorien erkjendte for det Rigtige. 



Til dette Skridt var det, at Paulus opfordrede ham, og man 

 maa slutte fra den Taushed, hvormed han forbigaaer Sagens 

 videre historiske Udvikling, at Petrus erkjendte Hedningaposto- 

 Iens Berettigelse til her*) at optræde imod ham. Men derfor 



*_) „Hier, \vo Petrus in cincm fremden Bcrufkreis eingetrcten war und irrte, 

 da fand sicli Paulus und brachto den Irrendcn zurccht. Es war hier an 

 seinem Orle, und wie in der Gemeinde zu Jerusalem er sicli halte iiiiisscn 

 derRiigc des Petrus unterwerfen, so musste zu Antiochicn Petrus sicli von 

 ihm zurechtweisen lassen". Thiersch: Die Kirche im aposlol. Zeilalter, S. 

 131. Denne tlenviisning (til Ap. G. 21, 21 ff. ?) er megel træffende, men 

 vi ville forst senere faae Ledighed til nærmere at gaae ind derpaa. 



