230 



i ■ 



Det kunde synes underligt, at omtrent een og samme Ind- 

 skrift saaledes er indgravet to Gange, og det med forskjellige 

 Bogstaver, paa samme Plade. Man har derfor ogsaa yttret 

 Formodning om, at disse Indskrifter kunde hidrore fra forskjel- 

 lige Tider, og at folgelig Kong Valdemars Grav tidligere havde 

 været aabnet, ved hvilken Leilighed da Pladen kunde være 

 bleven udtaget og forsynet med den ene af de tvende Ind- 

 skrifter. Men ligesom Bogstaverne i begge Indskrifter robe 

 samme hoie Alder, saaledes er der formeentlig heller ikke 

 Noget til Hinder for at antage, at man i sin Tid ved Kong 

 Valdemars Gravlægning har gjort sig al Umage for at bevare 

 den korte Kronike, der, vel at mærke, var det eneste Udmær- 

 kelsestegn, som blev denne store Konge medgivet i Graven. 

 Det synes endogsaa meget rimeligt, at man, efterat have ind- 

 skaaret den forste, længere Indskrift, er kommen til Erkjen- 

 delse af, at disse svagt indskaarne Bogstaver let kunde være 

 udsatte for at fortæres af Forkalkning og Ælde, og at man 

 derfor har villet indgrave den samme Indskrift med varigere, 

 baade storre og dybere Bogslaver paa den anden Side af Pla- 

 den. Men da Pladsen her ikke var storre, har man været nod- 

 saget til at udelade de mindre viglige Begivenheder i Valde- 

 mars Regjeringstid, at han opforte Danevirke af brændte Muur- 

 steen, og byggede en Borg eller en Fæstning paa Sprogo, 

 hvorimod man har deslo stærkere kunnet udhæve Kong Valde- 

 mars meest fremragende Bedrifter, at han havde beseiret og 

 betvunget Slaverne, at han havde befriet sit nedtrykte Fædre- 

 land, gjenopretlet og bevaret Freden, og endelig omvendt 

 Rygerne til Chrislendommen. 



En anden Indvending mod bemeldte Indskrifters Ælde, og 

 det unægtelig af ulige storre Vægt, har man fremdeles villet 

 finde deri, at Kong Valdemar paa begge Sider af Pladen be- 

 nævnes „den Forste", da det dog ellers ikke i hiin fjerne Tid 

 var Skik, at vore Konger forle eller tillagdes slige Tal i deres 

 Titel, og endnu mindre, at en Konge kaldtes den Forste, saa- 



