239 



Ved forste Oiekast antog jeg, at Indskriftens Begyndelse 

 maatte oversættes saaledcs: 



Her ligger de Danskes Konge Valdemar, den hellige 

 Knuds forste eller ældste Son, Slavernes mægtige Betvin- 

 ger o. s. v. , 

 hvorved der jo rigtignok var den Synderliglied, al Valdemar, 

 der, som bekjendt, blev fodt efter Faderens Dod, skulde kunne 

 kaldes Knuds forste eller ældste Son, naar Knud ingen yngre 

 Sonner havde; endskjont man dog maaskee turde sige til 

 nærmere Forklaring, at Valdemar var den forsle Son, Knud 

 fik, efteral hans Hustru tidtigere kun havde skjænkel ham tre 

 Dotlre, og at man forresten til Benævnelsen „primus Saneli 

 Kanuti filius" havde en tilsvarende Vending i det ovenfor (S. 233) 

 ommeldte Diplom af 1085, hvori Kong Knud den Hellige kalder 

 sig u qvartus Magni regis filius". Muligen kunde der ogsaa ved 

 primus være meent, at Valdemar var den forsle ægtefodte Son, 

 forsaavidt overhovedet Suhm har Ret i at tillægge Knud Lavard 

 en anden, uægte Son Magnus, der af Necrologium Lundense 

 omtales som „Kanuli filius 7 ' og som dræbt i Blodbadet ved 

 Roeskilde. *) 



Men ved fortsat Sammenligning af de to Siders Indskrifter 

 er jeg kommen til en, som jeg troer, langt rimeligere og 

 naturligere Fortolkning. Det maa nemlig erindres, at det paa 

 Pladens Bagside hedder, at Valdemar var Slavernes forste Be- 

 lvinger og Behersker ( a primus Sclavorum expugnator et domi- 

 nator"), og fremdeles, at han som den hellige Knuds Son be- 

 tvang Rygerne og var den Forsle, der omvendte dem til 

 Christi Tro („qvi filius Sancti Kanuti Rugianos expugnavit et 

 ad fidem Christi primus convertil"). Det er da meget sand- 

 synligt, at man for Afvcxlings Skyld og maaskee tillige for at 

 antyde, at Valdemars store Lykke baade mod Slaver og Ryger 

 var begrundet deri, at han var den hellige Knuds Son, paa 



*) Langebek: Sciiptoies rer. Dan, III. 453. Suhm: Historie af Danm. V, 387. 



