279 



ledning til Synd og Forargelse (1 Cor. 8, 13 sign. 10, 19 ff). 

 Endnu mindre vilde Beskyldningen for IndifFerentisme i Hen- 

 seende til noQVsia kunde passe paa Paulus (sign. 1 Cor. 5, 

 1 ff. 6, 12 ff etc). Vi maae derfor antage, at Apokalyptikeren 

 ved de ovennævnte Yttringer ikke har havt Paulus, men sand- 

 synligvis saadanne Tilhængere og Forsvarere af den paulinske 

 Christendom for Oie, der misforstode og misbrugte Pauli Lære 

 til en Toilesloshed, for hvilken Aposteldecretet havde sat en 

 Dæmning, og som Paulus selv med Eftertryk havde bekjæmpet. 

 Ligesom hos Paulus og Johannes, saaledes finde vi ogsaa hos 

 Judas og Petrus de samme Forlobere for de gnostiske Antino- 

 mister*). Ligeledes tor vi ansee Apokalyptikerens Advarsler 

 og Forkastelsesdom over „dem, der kalde sig Apostle og ikke 

 ere del" (2, 2), „dem, der sige, at de ere Joder, og ikke ere 

 det, men ere Satans Synagoge" (2, 9. 3, 9), at være ret- 

 tede om ikke ligefrem mod den vantroe Judaismes Sendebud, 

 saa mod judaiserende Christne, der vare optraadte snart med 

 Pharisæismens, snart med essæisk Lovivren. Thi besynderligt 

 vilde det dog være, dersom Johannes, som selv havde været 

 med at række Paulus åsgiav xoivuiviac. (Gal. 2, 9), skulde have 

 betegnet denne paa hiin Maade, uden tydeligere Oplysning om, 

 hvorfor den engang anbefalede Mcdapostel nu blev regnet til 

 „Satans Synagoge". 



I et Skrift: Dps Urchristenthum in den Eaapiw endepunkten 

 seines Entwickelungsganges (Jena 1855), udarbeidet med specielt 

 Hensyn til Hases og Baurs ovennævnte Forhandlinger, har A. Hil- 

 genfeld stillet sig paa Baurs Side og sogt at forstærke den Baurske 

 Anskuelse ved at fremhæve ogsaa andre Momenter til Gunst for 

 Meningen om en principiel Opposition mellem Paulus og de 

 ældre Apostle. Men langtfra at naae den tilsigtede Virkning, 

 bringes man ved Hilgenfelds Udvikling kun til at blive endnu 

 mere mistænkelig mod den Argumentation, hvoraf man ved 



*) Sign. Thicrsch, Die Kirche im ap. Zeitalt , S. 209 ff, 253, 262. 



