307 



Men Sporgsmaalel er nu, om Forf. til Ap. G., der ikke kan 

 andel end antages for at have villet angive sig som Ledsager 

 af Paulus, ogsaa virkelig har været dette, eller om der gives 

 af g j or ende Grunde for, at han ikke kan have været, hvad han 

 har villet udgive sig for. 



Dersom vi vidste noget nærmere om den Theophilus, hvil- 

 ken Forf. til Ap. G. har helliget sine tvende Skrifter, vilde man 

 maaskee derfra kunne uddrage l'eviis for, at den omtalte Skri- 

 bent maatte være Theophil bekjendl, og at han folgeligen ikke 

 kunde have opdigtet sil Forhold til Paulus som Samtidig og 

 Ledsager af denne Apostel. Men, hvor rimeligt det end er, at 

 Theophilus har været en fornem (y.odiiGis OioyiAs Luc. 1, 3.) 

 Mand i Rom eller Italien"- 1 ), kan Muligheden ikke afvises, at 

 ogsaa denne Person kunde være en Fiction og mulig kun være 

 en P.etegnelse for den chrislelige Læser i Almindelighed (s. 

 Commentt. til Lucæ Prooemium). 



Heller ikke kan man beraahe sig paa, hvor utænkeligt det 

 skulde være, at en christelig Forfatter havde lillagt sig et Oie- 

 vidnes Charakteer, naar det ikke forholdt sig saaledes; thi 

 derom havde man i Alderdommen andre Anskuelser, end at en 

 saadan Fremgangsmaade skulde uden videre kunne erklæres for et 

 nedrigt Bedrageri""'*). Men vist er det, at det er voveligt al 

 formode, at en Forfatter, der dog i Fortællingen om Ananias og 

 Sapphira (Ap. G. 5, 1 — 11) lader Usandhedens Aand blive 

 straffet paa det Alvorligste og Strængesle, skulde have tilladt 

 sig en sandan Opdigtelse. 



Hvike ere da de Grunde, hvorpaa man stolter en saadan 

 Formodning? 



*) Til dette lians Opholdssted slutter man sig af den Omstændighed, at Forf. til 

 A|i. G. ikke har anseet det for nodvendigl at meddele Theophilus saadanne 

 geographiske Oplysninger om l.ocalitrternc i Italien, hvormed han ellers 

 ledsager Beskrivelsen af Pauli Heise. S. Hug Einl. II, S. 143. 

 * !: ) S. Kåsllin, Die pseudonyme Literatur der attesten Kirche, (Zellers theot. 

 Jahrb. 1851 S. I 19-222). 



20* 



