— 280 — 



sommardrägten. Jag sköt en hona. som sam på vattnet nära 

 åtskilliga der befintliga växter, men upptog henne ej straxt. Efter 

 en stund märktes i hennes närhet en dununge; sedan äfven den 

 var skjuten, upptogs honan, från h vilken nedföll en liten unge, 

 som, dold under vingen, äfven blifvit träffad af skottet. Snart 

 hördes på afstånd ett fint pipande, hvilket härrörde af en 3:dje 

 alldeles nykläckt unge, som kröp på kanten af boet. I midten 

 af detsamma låg ett ägg qvar, hvilket efter tjenlig behandling, 

 på andra dygnet äfven utkläcktes. Sannolikt börjar ungen genast 

 efter äggets värpande utveckla sig, utan moderns trägna ruf- 

 ning, i följd hvaraf den olika kläckningen uppkommer. För 

 att öfvertyga mig om ungen verkligen kunde dölja sig under 

 modren, sattes den bredvid den döda fogeln; straxt började 

 den lilla borra sig in i fjädrarna och gömde sig under vingen. 

 Dundrägten är ganska vacker. Öfre sidan glänsande svart, 

 hufvudet och halsen med många hvita, långs gående, ibland af- 

 brutna band, hvilka på hufvudets sidor och under hakan hafva 

 en röd anstrykning; långs åt ryggen sträcka sig åtta smala 

 gråhvita band. Undersidan, från bröstet, hvit. En liten bar 

 fläck på pannan cinoberröd, tygeln brunröd: näbben vid roten 

 röd, spetsen svartaktig med en hvit kalkupphöjning. Iris röd- 

 aktig. Benen invändigt hvitgrå, utvändigt svartaktiga. Magen 

 hos de gamla innehöll vatteninsecter, t. ex. Halipli, Hydropori, 

 Hydrobii, Donaciae, några rudimenter af växter och ett an- 

 tal af småfjädrar. Hos de 2 först kläckta ungarna var ma- 

 gen redan fullproppad med samma ämnen, och då deribland 

 äfven fanns fjäder af de gamla, är det sannolikt att ungarna i 

 början matas af dessa. 



Urta (/n/llf, Lath. »Grotel eller Grautel». 1 en klyfta 

 under en hög af öfver hvarandra kastade klippor, tog jag på 

 L. Carlson d. 5 Juli en hona, jemte sina 2 nykläckta ungar, 

 på bar sten utan tecken till bo. Ungarna voro svarta, inunder 

 något gråaktiga. Hvar och en af dem hade en liten Blennius 

 viviparus i matstrupen, hvilkens nedåt vända hufvud till en del 



