— 10 — 



— en teckning, som jag funnit vara fullkomligt konstant. Sjelfva 

 munskifvan är hälft genomskinlig, hvit eller gråaktig, någongång 

 ljust köttfärgad; på ömse sidor om den aflånga munnen är den 

 något upphöjd, och bildar dymedelst ett par breda läppar, öfver 

 hvilka de långsgående, tättliggande mönjeröda rynkor, i hvilka 

 magröret är lagdt, fortsättas och stralformigt utbreda sig, under 

 det nya, kortare tillkomma, och fylla mellanrummen mellan de 

 förra. Fotskifvan är hvit eller rödlätt: den cylindriska kropps- 

 ytan är enfärgad, utan all teckning, och varierar genom alla ny- 

 anser af oliv eller rödbrunt; stundom förekomma exemplar af 

 ljusröd, någon gång nästan hvit färg. — Fullt utslagen är denna 

 sköna Actinia ofta 4 — 5 tum lång, med ungefär lika stor diame- 

 ter nedtill; den tentakelbesatta munskifvans diameter kan då 

 uppgå till omkring 6 tum. Förhållandet emellan längden och 

 diametern varierar emellertid, allteftersom djuret mera utsträcker 

 eller sammandrager sig. Likasom Johnstons A. diauthus, hvil- 

 ken A. phimosa synes komma nära i mänga afseenden, är denna 

 art underkastad monstrositeter ; äfven af den förekomma t. ex. 

 individer med två, fullkomligt lika utvecklade munnar; och åt- 

 skilliga andra abnorma förhallanden skola i det följande komma 

 att vidröras. 



Djurets hela yta, så väl den inre, som den yttre, är sätet 

 för en ymnig slemafsöndring, som icke litet försvarar undersök- 

 ningen af lefvande exemplar. Ffter döden upplösa sig de yttre 

 hudlagren, bestående af epithelial- och pigment-celler samt nässel- 

 kapslar, lätt i ett tjockt, segt slem, lemnande det underliggande 

 hvita, muskulösa lagret blottadt. Detta lager utgöres hufvudsak- 

 ligen af transversella muskelfibrer, medelst hvilka djuret kan för- 

 minska sin diameter, pä hvilket ställe det behagar. På mun- 

 och fotskifvan blifva dessa fibrer circulära. Några längsgående 

 muskelträdar har jag ej med säkerhet funnit: de fina strimmor, 

 som man lätt med blotta ögat varseblifver längs efter djurets 

 kroppsyta, äro endast vidhäftningslinierna för de inre lamellerna. 

 Dessa sitta nemligen ganska tätt intill hvarandra; de af sista 

 ordningen höja sig ofta knappt märkbart öfver hudens inre yta, 



