— 203 — 



Sommaren 1855 påträffade jag först Mithras paradoceus i 

 Stockholmstrakten, den enda lokal inom fäderneslandet, hvarest 

 han hittills blifvit observerad. Juli, Augusti och September äro 

 de månader, man träffar honom fullväxt. Hanarne äro ytterst 

 sällsynta, och jag har ännu icke funnit mer än en fullt utbildad 

 sådan. Den togs den 3 Augusti. Honan är deremot temligen 

 allmän och förekommer mest i barrskog, särdeles granskog. Mel- 

 lan de torra, barrlösa qvistarne af ett eller ett par i närheten af 

 hvarandra stående träd spänner hon en stark tråd i horisontel 

 riktning, och från en punkt på denna drager hon sedan i sned 

 riktning nedåt tre andra trådar, som med den förra och hvar- 

 andra bilda lika stora, spetsiga vinklar, samt alla ligga i ett mot 

 marken vinkelrätt plan. Dessa fyra trådar bilda nätets radier; 

 öfver den läggas sedan concentriska tvärtrådar, 16 — 22 till an- 

 talet och på temligen stort afstånd från hvarandra. Det nu fär- 

 diga, gles-maskiga nätet bildar en cirkel-sektor af omkring 45 

 graders vinkel med en radie af 1 fots längd och derutöfver. Det 

 är således ganska stort i förhållande till spindeln sjelf. Denne 

 bygger sig icke något skydd eller näste vid nätet, utan hänger 

 vid den förstnämnde, horisontella tråden, som uppbär detsamma, 

 nära intill en af de qvistar, hvarvid den är fästad, och temligen 

 långt från radiernas gemensamma utgångspunkt. Likheten i färg 

 mellan djuret och de torra qvistarne gör, att man icke så lätt 

 blir det varse; oroas det, drager det ihop benen och släpper sig 

 till marken. Dess rörelser äro långsamma och tröga: rofvet, 

 som fastnat i nätet, spinnes in i ett tätt hölje af silke, innan 

 det fortares — ett förfaringssätt, som, så vidt jag vet, endast 

 användes af Epeirider (också af Uloborus, enligt Lucas). 



Ehuru det nät, Mithras paradoxus bygger, är så fullkomligt 

 egendomligt och olikt alla andra kända spindelarters väfnader, 

 inses dock lätt af beskrifningen dera, att det icke kan anses bilda 

 någon sjelfständig nätform, utan måste hänföras till Epeiridemas 

 bekanta, s. k. geometriska nät. Här, såsom hos dem, består det 

 af från en punkt utgående radier, förenade genom concentriskt 

 löpande trådar; skillnaden är blott den, att då de öfriga till fa- 



