— 259 — 



Om Sylvia tithys och Emberiza lapponica. — Bruks- 

 patron C. G. Löwenhjelm hade i bref till Hr Sundevall med- 

 delat följande underrättelse: 



»Då jag d. 6 Juni 1857 besökte Örebro stad, öfverraskades 

 jag af att under det strida regnet höra en munter, ovanlig sång från 

 takåsen af ett större stenhus. Sedan jag upptäckt den lilla fogel, 

 från hvilken tonerna kornmo, och inväntat hans flyttning ned på 

 ett lägre hus, igenkände jag till min förvåning en hanne af Syl- 

 via tithys. Fogeln har valt sig ett uppehållsställe, der han ej 

 kan skjutas, hvarföre det är att hoppas, att han ej, såsom så 

 många andra dylika, blir obarmhertigt mördad. Han har flera 

 gånger, både före och efter nämnda tid, blifvit bemärkt af per- 

 soner i staden och understundom, tidigt på morgnarna, blifvit 

 sedd och hörd från högsta toppen af kyrktornet. I Akademiens 

 Ofversigt 1856, sid. 75, omtalas ett i Stockholm skjutet exemplar. 

 Fogeln torde således förekomma oftare än man förmodar. 



Likaledes kan jag lemna underrättelse om en Emberiza lap- 



tt 



ponica, som träffades härstädes (vid Klockhammar, nära Örebro) 

 under vårflyttningen sistlidet år. Min Inspektor, Hr BORG, fick 

 nemligen d. 9 Maj se en fogel, som föreföll honom ovanlig , hvar- 

 före han aflossade ett skott på honom och bragte honom, helt 

 lätt vingskjuten men för öfrigt oskadad, till mig, som deri igen- 

 kände en gammal hanne af nämnde art. Blessyren läktes snart 

 och jag har ännu fogeln lefvande uti samma stora bur, som förr 

 i flera år hyst en Lappsparf, hvilken jag sjelf hemförde från 

 Lappland år 1843. Den nu erhållna fogeln hade ej visat sär- 

 deles skygghet, utan uppehållit sig åtminstone några timmar på 

 åkrarna, der mitt folk, som skötte vårbruket, sett honom. Han 

 var ensam. Sedan den tiden har han trifts rätt godt i sin bur, 

 der han springer på marken såsom en lärka och sjunger både 

 vackert och flitigt. Om nätterna är han mycket i rörelse och 

 sjunger. Han började dermed sistlidne höst långt efter ruggningens 

 slut, i November månad, då han, hvarje natt då det var mån- 

 sken och klart, sjöng så starkt att jag måste bortflytta honom 



Öfvers. «/' K. Vet.-Akad. Fvrh., d. 12 Maj 1858. 



