— 465 — 



Om Solrök. — Hr Professor Al. Muller hade insändt 

 följande meddelande, som föredrogs af Frih. Wrede. 



»Solrök kallas det fenomen, då föremålen i fjerran visa otyd- 

 liga konturer och ljus blågrå färg, liksom om de betraktades ge- 

 nom ett tunnt lager af mjölk — allt vid molnfri himmel och klart 

 solsken utan dimma. 



Mig veterligen observeras solrök högst sällan om vintern, 

 mest under sensommaren, aldrig omedelbart efter regn utan efter 

 någon tids torka. 



Dess uppkomst måste härledas från en atmosferens bland- 

 ning med ett ämne, som störer och förvirrar de genomilande ljus- 

 strålarne, på samma vis som mjölkens genomskinliga smörkulor 

 åstadkomma med den för öfrigt klara lösningen af ostämne och 

 mjölksocker m. m. en hvitfärgad, »mjölkaktig» vätska. 



Men h vilka äro i atmosferen de ljusstörande ämnena? Svaret 

 lyder antingen: »damm», eller »rök». Båda dessa skäl synas mig, 

 minst sagdt, otillräckliga för solrökens förklaring, utan jag tror, 

 att detta fenomen endast sällan derifrån upprinner; i de långt 

 flesta fall torde sjelfva luften kunna anses såsom en ljusstörande 

 blandning, jag menar en blandning af kall och varm luft. 



Luft är, som man vet, en ytterst dålig värmeledare; värmet 

 sprides strålande ganska lätt genom den, men egentlig ledning 

 observeras endast, då luften får cirkulera, t. ex. emellan innan- 

 och ytterfönsterna. Luften uppvärmes vid de inre, blir lättare 

 och stiger uppåt, men svalnar sedan på de yttre, blir tyngre och 

 sjunker, för att förnya sitt kretslopp. 



Annorlunda är förhållandet i atmosferen. Der uppvärmes luften 

 på den horizontela jordytan och tränger sig sedan uppåt emellan 

 de kallare, ännu ej uppvärmde lufthvarfven; den kan der ej svalna 

 genom beröring med bättre värmeledare, utan meddelar sitt vär- 

 me-öfverskott högst långsamt åt sin omgifning. 



Att det så är, ser man ganska tydligt, då solens strålar 

 gå tätt förbi en uppvärmd kakelugn till en bakom stående 

 vägg — hur darrar då bilden, liknande en upphvirflande bland- 



Öfvers. af K. Vet-Akad. Förh. , d. 8 December 1858. 



