— 38 — 



den förut så kallade Pelopsyran) genom sin egentliga vigt (Pe- 

 lopsyrans egentliga vigt -—5,49 — 6,72); genom den slutligen 

 svarta färg åt vätskan, som natronsaltet af syran ur Euxeniten 

 ger med saltsyra, svafvelsyra och zink ; genom natronsaltets åt- 

 minstone delvisa löslighet i natronhydrat ') ; genom färgen af 

 fällningen, som erhålles med galläpple-infusion; genom kloridens 

 kristalliniska struktur och förhällande vid uppvärmning (pelop- 

 klorid smälter innan den förflygtigas och angifves vara okristalli- 

 serad). Från underniobsyran (d. v. s. den fordna niobsyran) åter, 

 skiljer sig syran ur Euxeniten genom natronsaltets löslighet i öf- 

 verskottet af natronhydrat; genom sitt förhållande för blåsrör 

 (underniobsyran ger i reduktionslågan med fosforsalt ej en rök- 

 färgad, utan en blå eller blågrå perla); genom färgen af fällnin- 

 garne, som erhållas med galläpple-infusion och kaliumjerncyanur; 

 genom kloridens färg (niobkloriden är hvit), o. s. v. 



') Natronsaltet af syran ur Euxeniten löser sig aldrig fullständigt, men dock gan- 

 ska betydligt i natronhydrat och kolsyradt natrou. Syrorna \ir vanlig Rutil 

 eller Columbit (ifrån Middletown) afgifva dcreinot knappast del ringaste spår 

 af metallsyra h varken åt öfverskottet af natronhydrat eller kolsyradt natron. — 

 Denna olikhet märker man lätt, om de ifrågavarande syrornas hydrater kokas 

 med natronlösuing; eller om syrornas lösning i oxalsyra eller saltsyra in drypas 

 i en lösning af samma ämnen; eller om syrorna smältas med kaustiskt eller 

 kolsyradt natron och derpå behandlas med vatten. I alla dessa fall upptager 

 uemligen lösningen af natron eller kolsyradt natron ganska betydligt af syran 

 ur Euxeniten, men deremot alldeles intet eller knappt märkbara spår af sy- 

 rorna ur Rutil och Niobit. 



STOCKHOLM, 1860 I'. A. NOH9TKOT OC.tt SONIill. 



