— 194 — 



höllo de öfriga sig en Lång tid tysta, tills jag efter flera tim- 

 mars bemödande erhöll fyra stycken. Af de gamla foglarna, 

 hvilkas drägt var urblekt och sliten, hade hannen 3 stycken 

 Hirtea marci, 38 Ephemerer, 1 Phryganea och 8 skräkbär i 

 kräfven; honan 46 Hirtea marci och 5 Ephemerer. Ungarne 

 deremot tycktes blott hafva erhållit bär. 



Nästdrågt, hanne: grundfärgen mörkgrå, ett streck från näs- 

 borrarne till och något omkring ögat, samt ett smalt dylikt 

 långs underkäken, häda svarta, pannan hvitgrå, ett band från det 

 ena ögat till det andra kring bakhufvudet (mest betäckt af en 

 kort tofs), ett streck långs den blekrostgula hakan, samt under- 

 gumpen hvita. De gråa fjädrarna på undersidan med hvitaktiga 

 sidokanter, hvarigencm längsfläckar bildades. Understjerttäckama 

 smutsigt roströda. Örtäckarna, ryggen och skuldrorna brunak- 

 tiga. Vingarna och stjerten, som om hösten, men ej fullväxta. 

 Den ene hannen hade sju cinnoberröda bihang på armpennorna 

 och röda skaft uti stjertspetsen ; den andra hade blott fyra bi- 

 hang. Honan hade mera hvitt i pannan, tre bihang och blekare 

 gult på smäll- och stjertpennorna. Dessa sistnämnda ombytas 

 säkert ej första hösten. Näbben hvitgrå; benen bleka, iris grå- 

 brun. — Ett bo från Soasjoki i Finnmarken den 29 Juni är 

 fästadt på en granqvist (Albies cxcelsa *) och bygdt af små gran- 

 qvistar, väl sammanfogade med gräs och lafvar, isynnerhet Ale- 

 ctoria jubata Ach., samt fodradt med samma material jemte tunn 

 tallbark och vide-ull; bredden utvändigt 160 mm., invändigt 80 

 mm.; djupet invändigt 50 ram. Agg från Muonioniska och 

 Gellivari äro blåaktigt hvita, glest beströdda med mörka och 

 ljusbruna, svarta och violetta fläckar och prickar, hvilka vid tjocka 

 ändan äro tätast och ofta bilda krans. Längd från 2 2 min. med 

 en tjocklek af 17 mm. till 24 mm. med tjocklek af 18 mm. 

 Hr A. Cnattingius har meddelat mig, att Hr Kindström, som 

 förra året besökte Gellivari, der fann flera sidensvansbon, och såg 

 att en hona, som låg pä iä^g, då han nalkades, kastade sig ner 

 som en sten och flög långt bort, tätt utmed marken. Först efter 

 tre timmars väntan hade hon återkommit och blifvit skjuten. 



Bland den stora mängden af sidensvansar, som förra vintern 

 besökte Stockholmstrakten, funnos hannar med åtta röda bihang. 

 En annan hade sju på armpennorna och fyra små på smällpen- 

 norna, således elfva "); stjerten hade derjemte röda skaftspetsar. 

 Unga hannar erhöllos äfven ined sju bihang pä vingarna och 

 röda skaftspetsar på hvavje stjertpenna. Tofsen var derjemte 

 längre än hos någon gammal hanne. Hannarnc skiljer man ge- 

 nom en skarpare begränsad hakfläck, större antal bihang och 

 vackrare gult. Till den mångfald af föda, med hvilken siden- 

 svansen efter omständigheterna håller till godo, kan räknas sä- 



*) Ej Pinus svlvestris, som W. Pässlek (.Tourn. f. Oniith. 1859, 8. 319) förmenar. 

 *) Detta förhållnnde, likasom stjärtpennornas röda skaft, torde bevisa, att de röda 



bihangen ej gerna kunna betraktas soin annat, än flädrarnas skaft. Jemför 



Andf.rsen i Vet. Ak. Öfversigt 1859, s. 219 31. 



