— 200 — 



dergingo vårruggning. Den börjades vanligen i slutet af Febru- 

 ari med småfjädrarna; den 14 Mars voro de två mellersta stjert- 

 pennorna och de tre innersta vingpennorna bortfallna; den 5 

 April voro dessa åter fullväxta och i medio af April var rugg- 

 ningen fullbordad. Under samma förhållande och med nästan 

 samma resultat observerade jag äfven Sylvia cinerea och nisoria. 

 Jag har härigenom haft tillfälle att bestyrka den af flera Orni- 

 thologer antagna äsigten, att genus Sylvia, Blasius (Curruca, 

 Brehm), med undantag af Sylvia atricapilla ruggar tvenne gånger 

 om året. 



Lusciola suecica Linn. — Af blåhaken fann jag blott vid Skal- 

 stugan den 17 Juli en kull nyss utflugna ungar. — Då jag se- 

 dan 1843 haft tillfälle att observera och undersöka denna fogel 

 här vid Stockholm, hvarest den hvarje höst hela September må- 

 nad visar sig i trädgårdarne, torde följande iakttagelser förtjena 

 meddelas-. 



Den gamla hannen i höstdrägten igenkännes säkrast på de 

 ytterst smala, gråa kanterna vid spetsen af de stora vingtäckar- 

 na. För öfrigt är den blåa färgen vid hakan och på bröstet, 

 samt den rostgula strupfläcken mindre vacker och ofta mera be- 

 täckt med bräm än hos somliga unga hannar; den svarta fläcken 

 långs halsen ej mindre än hos dessa m. m. — Hannen i första 

 hösten utmärker sig genom trekantiga rostgula spetsfläckar på 

 de stora vingtäckarna och de tre innersta vingpennorna. Den 

 blåa längsfläcken vid halsen och tvärbandet under den rostgula 

 strupfläcken äro ibland klarare, äfvensom den svarta och rostgula 

 delen pä bröstet försedd blott med smala hvita kanter. Hos 

 andra deremot saknas den blåa färgen på halsen, och på bröstet 

 finnes endast helt litet blått. Hakan är hvitaktig, den rostgula 

 strupfläcken ganska liten, och den svarta sidofläcken stor. — 

 Gammal hona om hösten har stor roströd strupfläck, på h varder § 

 sidan en svart, ofvanför denna en raattblå långsfläck; öfver brö- 

 stet eti svart b lått band. Vingtäckarna som hos deu gamla han- 

 nen. Den unga honan saknar ofta blått pä framhalsen; ving- 

 täckarna med spetsfläckar. Den blåa halsteckningeu tinnes äfven 

 under våren. I nästdrägten är äfven strupen fläckig innan stjer- 

 ten är fullväxt. men straxt derefter framkomma hvitaktiga tjädrar. 

 Genom vingtä ekarnas fläckar kan man ännu om våren urskilja de 

 yngre Iran de äldre. De sednarc sakna dessa och äro i allmän- 

 het vackrare. De yngre, som ännu i Juni och Juli visa spär 

 efter spetsnäckarna, hafva ofta blekare rostgul strupfläck, samt 

 kring densamma mera synlig hvit infattning.*) 



Detta kännemärke på vingtäckarna, hvarigenom yngre och .äl- 

 dre foglar af denna art kunna skiljas frän hvarandra, har jag 

 försökt använda äfven på den i Tyskland förekommande Blåha- 

 keu och funnit, att hos Cyanecula Wolfii Bit. med alldeles blå 



' K :i ti>k<_- Cyanecula urirntalis Bkf.HmV I Fn. svec. I, n. 220 står: »Motecilll 

 pectore cternleo, macula flnvrsccntp albedine riiictn.» (Gmfi.. s. 989.) 



