— 209 — 



Denna öfverensstäminelse i ruggningsförhållandet emellan Emb. 

 nivalis och Lapponica, jemte deras från alla spariVarnes afvikande 

 sätt att löpa (och icke hoppa) pä marken, utom flera andra 

 olikheter, torde ännu mera berättiga till deras åtskiljande under 

 ett eget genus. 

 Frin gilla linaria Linn. Allmän i fjälltrakter, såväl varieteten 

 med lång, som den med kort näbb; den förra dock allmännare. 

 I medio af Juli träffades många utflugna ungar. 



Nästdrägt, var. alnorum: öfra sidan svartaktig; lmfvudet, hal- 

 sen och ryggens midt med gråhvita, ryggens sidor med rostgråa 

 kanter. Inunder smutsigt hvit, pä bröstet och långssidorna rost- 

 ara med svarta fläckar. Hakan svartgrå. Vingarna och stjerten 

 likna höstdrägten. Näbben gulaktig, mot spetsen mörk. Benen 

 blygråa. 

 Fringilla spinns Linn. Allmän i de lägre skogstrakterna; Öster- 

 sund, Högdal. 



Näsidrägten: Öfversidan olivgrågrön ; undersidan gröngul, öf- 

 verallt med svarta långsfläckar, hvilka äro störst på ryggen. Ho- 

 nan är blekare än hannen. 



Gränsiskornas födoämnen ansi s vanligen bestå endast af frön. 

 Men utom att de mata ungarna med insekter, förtära de äfven 

 under en stor del af vintern sådana. De flesta jag har skjutit 

 denna tid pä al, hade icke frön i kräfvan, utan en stor mängd 

 röda larfver af Tinea Goedartella Linn., hvilka lefva i hau-hän- 

 geu af al och björk t, o. m. hassel. 

 Fringilla ca rduelis LlNN. Såg jag ej, men den skall, enligt C. 



Hvrtman, vara temligcn allmän vid Gefle. 

 Fringilla cannabina Linn. Fanns längs kusten, intill Smidsvall, 

 temligen allmän. J. Wahlberg skjöt 1835 en hanne vid Luleå. 

 Fringilla coelebs Linn. Allmän, äfven i närheten af fjällen, t. ex. 

 Ahre, der han häckade bland bergfinkar, dock mindre talrik. Vid 

 Stockholm öfvervintra hvarje år några, såväl hannar som honor. 



Fringilla montif ring illa Linn. »Harrsparf.» Häckar allmänt 

 ifrån Östersund till Skalstugan. Såväl gamla som unga hade i 

 medio af Juli lemnat kläckplatseraa och ströfvade omkring. Han- 

 nen i nästdrägt liknar mycket honan. Hufvudet grått, ofvan med 

 ett bredt band på hvarje sida; i nacken och under örtäckarne 

 en större hvitaktig fläck; ryggen rostgrå med otydliga svarta 

 fläckar: öfvergumpen hvit. Undersidan hvitaktig, bröstet och 

 hakan rostgula, den seduare blekare; slaksidorua utan fläckar. 

 Vingarna och stjerten som om hösten. Honan blekare; vingar- 

 nes sraåtäckare svarta med gröngula kanter o. s. v. Näbben gul- 

 aktig med mörk spets; benen grågula, sålorna citrongula. Berg- 

 linkcns sång är af sämsta slag, och består egentligen blott af ett 

 långt draget, sömnigt läte: rä-äää-ä, men del låter ganska eget, 

 då flera med olika tonart söka öfverträffa hvarandra. — Då det 

 är erodl om rönnbär, öfvervintra några här vid 8tockholm. 



