— 210 — 



Fringilla chloris Linn. Här och (Kr vid Sundsvall, Östersund, 

 Alsen. Ej i fjälltrakter. — Nästdrägten: ofvan olivgrå, inunder 

 gulaktigt hvit, med brungråa långsfläckar, otydliga på hakan och 

 pannan. De stora vingtäckarne mot spetsen grågula. 



Fringilla domest ica Linn. Allmän i trakter der säd odlas, ej 

 vid Skalstugan. 



Fringilla montana Linn. faun jag ej i Jemtland. Vid Gefle 

 temligen allmän (C. Hartji.) 



Fringilla cooothraustes Linn. Ett exemplar skjöts vid Gefle 

 (C. H.) \ id Stockholm häckar den ibland. Afven under inne- 

 varande vinter skjöts här en hanne. 



Pyrrhula vulgaris Temm. Här och der. 



Corythus enucleator Cuv. Några exemplar af denna art såg jag 

 den G Juni vid Areskutan, men på sista resan fann jag tyvärr 

 ingen. — 1 den ännu omtvistade frågan angående de äldres och 

 yngres drägter*), vore det nemligen af största vigt, att erhålla 

 fogeln såväl i öfvergång från nast- till första höstdrägten, som 

 den gamla hannen under höstruggniugen. Endast med sådana i 

 friheten skjutna exemplar är man i stånd att med full säkerhet 

 utreda förhällandet. Den färgförändring Fringilliderna med strål- 

 fällning "") undergå i fångenskapen, är icke åtgörande. Men vill 

 man antaga den i bur frambragta blekgula färgen hos tallbiten 

 och korsnäbbarna för den normala hos gamla hannar, sä är man 

 tvungen att också antaga denna för liämplingen och gråsiskan, 

 ty äfven dessa utbyta i fångenskapen sin röda färg emot gul, 

 och af båda förekomma, fastän sällsynt, gula hannar i fria naturen. 



Jag vill här blott ytterligare fästa uppmärksamheten derpå, att 

 fjädrarae hos de gamla, röda hannarne i allmänhet äro bredare 

 än hos de unga grön- eller pomeransgula. Detta visar, sig tyd- 

 ligast på stjertpennorna. Hos de förra är den yttersta och mel- 

 lersta 12 m.iu., den femte 14 m.m., hos den sednare den yt- 

 tersta och mellersta 10, den femte 12 m.m. bred på raidten. 

 Ving- och stjertpennorna äro hos de gamla försedda med full- 

 ständiga spetsar; hos de unga deremot äro dessa slitna, och 

 säkert qvar från nästdrägten. 



En gröngul hanne, fångad den 20 Januari 1850, som jag hade 

 fri i ett vindsrum, förändrade ej sin färg förrän i slutet af Juli, 

 då den började rugga. I September hade han slutat dermed och 

 erhållit en pomeransgul färg '"). 



') Prof. Suxdevall antager, i motsats till Prof. Nilssons äsigt, att de gamla 

 hannarna af denna art, liksom af korsnäbbenia äro röda. Se Svenska foglarna 

 s. 17. 

 '*) Vet. Ak. Öfvers. 1854, s. 2fi3. 



*") De af Ekström i Jäg.-1'örb. Tidskr. II, s. 7 1 '1 meddelade och af Nilsson 

 åberopad» observationer, angående tallbitens raggningstid — Februari till Maj (!) 

 — och den dervid beskrifna färgförändringen från svart till gult — , måste 

 vara gjorda under högst ovanliga förhållanden, och torde ieke kunna anses för 

 norm 



