__ 259 — 



Om den blekruda fältspatens kemiska sammansättning. 

 Af Bl. Lindman. 



[Meddeladt den 16 Maj 18G0]. 



Da bekantskapen med den kemiska sammansättningen af 

 detta mineral, eller orthoklasen, som utgör en beståndsdel i den 

 för sin fyndighet på gadolinit m. fl. sällsyntare mineraler bekanta 

 pegmatit-graniten vid Ytterby, nära Waxholm i Stockholms skär- 

 gård, torde vara af intresse i såväl rent mineralogiskt hänseende, 

 som äfven i tekniskt, alldenstund denna fältspat är befunnen 

 vara särdeles tjenlig som material vid tillverkningen af äkta 

 porslin, och fördenskull äfven utgör en exportartikel, så har jag 

 med densamma företagit en kemisk undersökning, hvilken jag 

 härmed far till Kgl. Akademien öfverlemna. 



Renplockadt mineral maldes i stålmortel med vatten till 

 finaste pulver, som, till befriande från det inblandade, från mor- 

 teln afrifna, jernet, behandlades med svag saltsyra, hvari var 

 upplöst litet vinsten och salmiak, samt tvättades derefter, torka- 

 des och glödgades starkt och ihållande. 



En vägd qvantitet, 1,132 gramin, af sålunda prepareradt 

 och glödgadt mineral behandlades med flusspatsyra, dervid en 

 ringa del förblef oangripen och icke heller kunde upplösas i en 

 tillsatt ny portion af syra. Efter tillsats af en öfverskjutande 

 portion svafvelsyra, afdunstning och upphettning till den fria 

 svafvelsyrans förjagande, samt återstående saltmassans genom- 

 dränkande och digestion med saltsyra och upplösning i vatten, 

 filtrerades solutionen från den odekomponerade delen, hvilken 

 glödgades och vägdes. Tillsammans med filteraskan gaf denna 

 olösta del för blåsröret följande reaktioner: Med litet soda er- 

 hölls, efter en ringa pösning, ett, såväl i inre som yttre lågan, 

 karamelibrunt glas, dock mörkare till färgen i reduktionslågan; 

 efter ytterligare tillsats af soda och upphettad i reduktionslågan 

 flöt. massan omkring och inträngde delvis i kolet samt visade en 

 utreducerad hvit metall, liknande tenn, men som, för den ringa 



Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh., WHO, K:o 5. 



