— 149 — 



det i kärlet varande qvicksilfrets mängd redan är betydlig, måste 

 man väl anse de från nyssnämnde orsaker uppkomna induktions- 

 strömmarne såsom ytterst svaga och torde kunna lemna dem helt 

 och hållet utan afseende mot hvad som följer. Genom qvick- 

 silfverpelarens växande vigt och dess cohajsion med den öfriga 

 qvicksilfvermassan i kärlet upphäfves vågbergets kontakt med 

 pistonen allt mer och mer, och detta försiggår temligen hastigt. 

 Men äfven sedan all verklig metallisk kontakt redan upphört, 

 måste vi antaga att en strömning hos de elektriska fluida eger 

 rum, nemligen i det omedelbart på upphäfvandet af kontakten 

 följande ögonblicket, då de båda konduktörerna äro skiljda frän 

 hvarandra blott genom ett oändligt litet luftlager. Elektriciteten 

 har då ännu tillräcklig kraft att genombryta luften, borra sig en 

 kanal genom den och bilda ström; det är härvid den elektriska 

 gnistan visar sig. Den härvid inträdande strömförsvagningen är 

 nu den sista, strömstyrkan i den galvaniska ledaren är reducerad 

 på noll och all inducerande inverkan har nu fullständigt upp- 

 hört. — Enligt det ofvan sagda skulle nu de olika pendelhastig- 

 heterna märkbart inverka endast vid de båda sistnämnda indu- 

 cerande orsakerna, der man ock synes kunna antaga proportio- 

 nalitet mellan pendelrörelsens och strömvariationens hastighet. 

 Häraf skulle då följa, att ju större hastighet pendeln hade, desto 

 kortare skulle induktionsströmmens fortvaro bli, d. v. s. alldeles 

 motsatsen mot hvad föregående observationer antyda. 



Nu må man dock ej förbise, att man aldrig opererar med 

 fullt rent qvicksilfver, utan med ett mer eller mindre med amal- 

 gamer uppblandadt. Dessa olika amalgameringsgrader ändra qvick- 

 silfrets adhaesion till den fasta metallen. Ja, i verkligheten är 

 saken vida mera komplicerad. Ty på ledningsträdens yta bildar 

 sig delvis amalgam, och vid qvicksilfverpelarens afslitning är det 

 såväl dess adheesion till de icke amalgamerade delarne på pi- 

 stonen som cohsesionen mellan vätskepartiklarne sjelfva som upp- 

 häfves; — men detta kan nu betydligt variera ena gången frän den 

 andra. — Vid gnistans öfversläende bilda sig dessutom syrsätt- 

 ningsgrader af qvicksilfret, af kopparn i ledningstråden och af 



