— 220 — 



följande för korthetens skull kallas lackspetsar, vanliga förhållan- 

 det hos hannen, hvilken dock äfven kan hafva lackspets på 10:de s ) 

 vingpennan ; men honan och ungarne hafva ej så många lackspetsar, 

 ej heller alltid på samma pennor. En hona har sålunda en gan- 

 ska tydlig, röd spets på den I7:de, enfärgade vingpennan, under 

 det den ll:te ofta saknar sådan ; ungarne hafva vanligen blott 3 — 4 

 lackspetsar, nemligen på 13:de — 16:de vingpennorna och den på 

 15:de är vanligen den största 4 ). 



Hvad nu först beträffar det yttre konturförhållandet emellan 

 pennan och lackspetsen, så är det i ögonen fallande, att båda ej 

 omärkligt öfvergå i hvarandra, utan bibehåller pennan äfven här 

 den tendens att bilda en bred, tvär spets, som öfverhufvud ut- 

 märker vingpennorna af 2:dra ordningen (och som når sin höjd 

 hos slägtet Coccothraustes Klein) och det är först utanför denna 

 tvära inknipning, den aflånga lackspetsen vidtager (Fig. 1). Det 

 förtjenar ock anmärkas, att lackspetsen, liksom vingpennorna, 

 är oliksidigt utbildad (anisopogon Illig.) och att den alltid från 

 armpennan utvecklar sig inåt-bakåt (åt venster på högra, åt hö- 

 ger på venstra vingen), hvadan lackspetsens fria rand på den 

 inre, mot kroppen vända sidan är ungefär dubbelt så lång som 

 den på utsidan, der pennskaftet (rhachis Sll. Nzh., costa L.) till 

 nära halfva lackspetsens längd är vidvuxen densamma (Fig. 2, 

 a. 3, a) 5 ). Hannen har de röda spetsarne betydligt större än ho- 

 nan och ungarne; de längsta jag sett hålla 8 mm., men de van- 

 ligen förekommande blott 2i — 4 mm. ;" största bredden, som ligger 

 närmare spetsen än basen, är omkring 1,5 mm., vanliga bredden 

 knappt 1 mm. I anseende till yttre formen äro lackspetsarne 



3 ) Enligt Linnés räknesätt, som i det följande begagnas. Bastardpennan («die 

 hste Schwinge» Bias. & Keys.) har han ej tagit med i räkningen. 



■*) Stjertpennorna hafva hos alla af mig undersökta individer saknat lackspetsar och 

 blott hos ett exemplar har en tendens härtill förmärkts i den »costa riibicnuda» 

 Linne p. a. st. omtalar. Detta synes vara ett bevis för att flertalet af de ut- 

 v.tmlraude äro yngre fåglar, Guia spetsar, som Lathau lär liafva anmärkt 

 (Svensk Zoologi 1. lift. ii. Art. Sidensvans p. 34), har* jag hvarken Bjelf lyc- 

 kats fä se, ej heller funnit omnämnda hos andra författare. 



*) Ibland finner man likväl äfven pS insidan en förening ega rum, neml. med 

 öfversta atraien (radios Sll., ramus Nzh.), hvilken. vi<l >in basis fri, högre upp 

 iugSr 11 1 i den röda lackspetsen, men detta förhällande torde böra betraktas så- 

 som uudaDtag. 



