— 402 — 



tionen fortsätter sig i den mån som växtrötterna suga upp det 

 bildade alkalikarbonatet. 



Denna reaktion synes mig bäst förklara, huruledes en göd- 

 ning med svafvelsyradt alkali kan gagna växtligheten, fastän det 

 svafvelsyrade saltet icke såsom sådant kan ingå i växtorganismen. 

 Likaledes tyckes den vara utaf värde för theorien om gipsgödning, 

 emedan här bildas svafvelsyrade alkalisalter, isynnerhet svafvel- 

 syrad ammoniak, som djupare ned i matjorden eller alfven måste 

 förvandlas i karbonater, för att kunna af växterna upptagas. 



Svårare att besvara är frågan : hvarföre lemnar under de 

 angifna förhållandena svafvelsyran alkalit och förenar sig med 

 kalkjorden? Manne orsaken är den, att frändskapen emellan gips 

 och tväfaldt kolsyradt alkali är större än emellan tväfaldt kol- 

 syrad kalk och svafvelsyradt alkali tillsammans? 



Yitriolutvittrivgar på Norrbottens mossar. 



Genom Hr Agronomen MaGNET lemnades mig prof på ut- 

 vittringar, som efter torr väderlek visa sig pa de flesta mossar 

 norr om Umeå. Vid företagen kemisk analys observerades föl- 

 jande: 



Massan löser sig ganska lätt i vatten med undantag af en 

 obetydlig mängd sand och växtdelar t. ex. barr. Lösningen rea- 

 gerar starkt surt; vid afdunstning kristalliserar den lika som 

 svafvelsyrad lerjord i strålformigt förenade tunna blad, som dock 

 äro chamoisfärgade. 



Bestandsdelarne äro hufvudsakligen svafvelsyrad jern- och 

 manganoxidul med en mindre mängd svafvelsyrad jernoxid och 

 lerjord. Af kalk och magnesia fanns blott en ringa mängd jemte 

 spar af koksalt; kali, ammoniak, salpetersyra, fosforsyra jemte 

 sällsyntare oxider och syror voro ej närvarande. 



Mossar på kalkfattig jord innehålla för det mesta större 

 eller mindre myckenhet af jern- och manganoxidul i löst till- 

 stånd, så att vattnet, som pressas ur mossan, smakar som bläck 

 och reagerar starkt surt. Askan utmärker sig genom röd 

 färg och innehåller inga spår af kolsyrad kalk eller kolsyrade 



