— 412 — 



floder, då han säger, att somliga hafva hvitt, andra svart vatten, 

 och att de olika färgade vattenmassorna ej blanda sig förrän ett 

 stycke nedom sammanflödet. Ett liknande fenomen såg jag äfven 

 i Gudbrandsdalen vid en af de större biflodernas utfall i Lougen; 

 men der blandade de båda floderna sitt olikfärgade vatten nästan 

 strax efter sammanflödet till följe af markens starkare lutning. 



De smala och sluttande dalarne lenina ingen plats för kärr 

 och vattensamlingar eller ock fyllas de helt och hållet och bilda 

 då de ofvannämnda långa och smala sjöarne. Deremot träffar 

 man oppe på fjellplatäerna större och mindre kärrtrakter, dock 

 hafva dessa ej den utsträckning som på Dovrefjeld, emedan mar- 

 ken här är långt mera kuperad. 



Större delen af Loms dalar hafva förr varit bevuxna af 

 furuskog; men genom misshushållning har den nästan öfverallt 

 blifvit ödelagd. Gran tyckes ej trifvas; men skall såsom man 

 försäkrade mig finnas, ehuru sällsynt. Sjelf såg jag ej något 

 spår dertill. *) Tall finnes här och der, men endast i Visdalen i 

 större mängd. Som hela församlingen derifrån hemtar timmer 

 skulle skogen snart vara ödelagd, om ej regeringen varit betänkt 

 på att förekomma detta genom forstmäns utsändande öfver hela 

 riket. Samtidigt med mig var kandidat juris, forstman Barth, 

 i Lom för att undersöka kronans skogar och sätta en gräns för 

 kommunernas misshushållning med desamma. Löfskog finnes i 

 myckenhet, förnämligast björk, som på bergssidorna vid Quan- 

 dasvold bildar skogar till betydlig utsträckning. De öfriga här 

 förekommande löfträd äro asp, hvit-al (Alnus incana), rönn, 

 hägg, samt några större pilarter som stundom bilda små träd, 

 såsom Salix pentandra. 



Klimatet är här i motsats till det närliggande Bergens Stift 

 temligen torrt, hvilket till någon del har sin grund i det oför- 

 svarliga nedhuggandet af nästan all furuskog, och att i ett så hårdt 

 klimat barrträden växa långsamt; samt väl ännu mer deruti att 



*) Märkligt är, att granen blir sällsynt i vestra Norge oeli sedan helt och hållet 

 försvinner i Storbritannien, dit den i Sverige deremot ofta kämpar med tallen 

 om öfvervigteu, och stundom nästan helt och hållet uttränger den, säsom för- 

 hållandet är vid Omberg och Kinnckiilk-, som klädas af herrliga granskogar. 



