ex ce 
har 6 eller 7 tänder, så blir det klart, att denna skenbara 
olikhet försvinner, och att antalet af tänder på hans exemplar 
äfven blir 5 å 6, då, som vanligen är brukligt”), den klufna 
spetsens öfre flik icke räknas. Dessutom skulle ju: fullkomligt 
normala exemplar af P. /squilla, enligt ZAappacns sätt att räkna 
tänderna, få ett antal af 8 å 9, i stället för det vanligen upp- 
giflna 7 å 8. Zapvpacke har helt och hållet förbisett de tvenne 
par af små tagglika fjäll, som sitta på något afstånd från hvar- 
andra på den sista tillspetsade abdominalringens bakre hälft, ty 
han säger: »Pinn&e caudalis lamina media . . . superficie om- 
nino levi. 
Bern ger i British Stalkeyed Crustacea sid. 305 sin P. 
Leachii kännetecken,- som äro fullkomligt enahanda med Östersjö- 
exemplarens. Jag undantager dock det, att rostrum skulle vara 
betäckt med en mängd röda fläckar, som äfven efter spritlägg- 
ningen förblifva synliga, hvilket jag ej sett hos specimina från 
Östersjön; men jag anser, att detta kännetecken ej har någon 
specifikt åtskiljande kraft, då jag äfven sett dessa fläckar hos 
exemplar af P. squilla från Christiansund i Norge, som i allt 
annat öfverensstämma med den beskrifning Ber ger sin P. squilla. 
Den enda olikhet som återstår emellan Beuirs P. squilla och den 
ifrågavarande formen (hans Leachii), ligger deri, att den förra 
har två tänder på cephalothorax, under det att den sednare 
endast har en så ställd. En sådan olikhet (då den är den en- 
da) torde vara af ringa betydelse vid en artåtskillnad, så mycket 
mer som en sådan carcinolog, som M. Ebvwarps dervid ej fästat 
någon vigt, utan borde den snarare på sin höjd endast blifva 
grund till en åtskillnad i varieteter. — Dessutom har jag haft 
tillfälle att i Zoologiska Riks-Musei rikhaltiga samling af Cru- 
staceer, jemföra en mängd: former af arten från de mest af- 
lägsna lokaler. Exemplar från Bohuslän, från flera ställen i 
Medelhafvet, ja från Port Natal, visa så fullkomlig öfverens- 
stämmelse med Östersjö-individer, som det är möjligt, de små 
") Micse-Ebwarobs talar vanligtvis om »rostre bifide». 
