— Al — 
5 Bidrag till kännedomen om Utö jern- 
malmsfälts geologiska beskaffenhet. — För denna 
till akademien af Herr ErDmAnn inlemnade afhandling medde- 
lade densamma nu följande korta redogörelse: 
Utö grufvor, belägne på ön af samma namn uti Ö. Han- 
ninge socken och Stockholms län, 2 till 3 sjömil från fasta 
landet, äro, likasom förhållandet är med många af Sveriges 
öfriga jernmalmsfyndigheter, byggde på ett uti hälleflinta inne- 
slutet malmlager. — Detta fortsätter visserligen på längden en 
sträcka af flera hundra famnar, men är dock icke på hela 
denna längd brytvärdigt, emedan lagret under sin fortsättning 
åtskilliga gånger vexelvis utvidgas och afsmalnar samt sålunda 
strängt taget tillhör den klass af malmfyndigheter, som man 
betecknar med namnet radbandslager. 
Jernmalmen, som för det mesta är blodstensmalm, genom- 
drages, hufvudsakligen i rigtning af lagerstrykningen, af en 
mängd större eller mindre ådror af dels röd jernkisel”), dels 
grå qvarz, men är dessutom, i stort betraktadt, på det när- 
maste förbunden med hornblende, i form af hornblendesten och 
bornblendeskiffer, på så sätt att malmen både mot ändarne, i 
strykningsrigtningen, och mot kanterna, i en rigtning vinkelrät 
mot strykningen, ofta utspäder sig med eller öfvergår till 
denna ofyndiga bergart, hvilken derföre med rätta kan anses 
för malmens egentliga gångart. 
Malmlagret med sin gångart har sin strykning i N.O. — 
S.V, med 7—10?" fallande från lodlinien mot N.V., och be- 
gränsas i allmänhet närmast på båda sidor af urkalksten, hvil- 
ken inneslutes i sin ordning af hälleflinta, hälleflintan af glim- 
merskiffer och glimmerskiffern slutligen ytterst af gneiss. 
Denna hela bergbyggnadens lagerformiga struktur framträder 
på det omisskänneligaste vid en vandring, såväl mot öster, 
som mot vester, från den innersta länken, jernmalmslagret, till 
de yttersta glimmerskiffern och gneissen. 
+) Denna varietet kallas derföre också här på fältet »rödmalm». 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. den 14 Mars 1855. 
