— 231 — 
2. Snäckhögar, och rtuiner efter urgamla bo- 
slåder, funna i Skåne. — Herr A. Rertzes meddelade: 
»Såsom allmänt är bekant har man redan för flera år 
tillbaka på åtskilliga ställen i Danemark funnit högar af snäck- 
skal med inblandade redskap af sten och fragmenter af sön- 
derklufna djurben, hvilka högar med allt skäl blifvit ansedda 
såsom afskräden från Ur-invånares måltider och derföre blifvit 
kallade »Kjökkenmöddinger», »af Nordens eldste Befolkning ef- 
terladte Skaldynger». Men på Svenska kusten har man för- 
gäfves sökt sådana, tills Amanuensen vid historiska Museum i 
Lund, Magister Nins Bruzeuus och Baron Carr GYLLENSTJERNA 
på Krapperup vid nordöstliga delen af Kullaberg funnit en 
mängd snäckhögar och ruiner af hus, om hvilka Hr Bruzeuus 
lemnat underrättelse. — Af de sistnämde äro 6 funna, hvilka 
alla öfverensstämma deri att en eiler flera af väggarna bestå 
af sjelfva klippan, de öfriga af större kantiga stenar, som blif- 
vit uppstaplade på hvarandra utan allt murbruk; deras storlek 
utgör 4—S5 alnar i qvadrat. I ett af hörnen är eldstaden 
belägen, hvarest påträffades aska, kol, snäckor, och runda ste- 
nar. I några af dessa ruiner har man på golfvet, bland 
mindre stenar och sandblandad jord, funnit en mängd för 
märgens skuld sönderklufna djurben, flintspånor, snäckor och 
fiskben. I närheten af hvarje koja äro en eller flera snäck- 
högar belägna, tillsammans 13 sådana, af olika storlek (den 
största hade omkring 20 alnars diameter och i alns djup). Snäck- 
högarna bestå hufvudsakligen af Spiral-snäckorna, Tritonium 
antiquum och undatum samt en och annan Cyprina islan- 
dica. — Dessutom förekommo sönderslagna djurben, bitar af 
born af Cervus Elaphus en stor mängd flintspånor, och å en af 
högarna 2:ne slipstenar. Omkring 30 alnar från en af ko- 
jorna fanns en 20 alnar lång och 412 alnar bred stenkrets, 
inom hvilken vid gräfning påträffades flintspånor, s. k. knack- 
stenar, ett par pilspetsar, samt en massa svart, fin och fet 
jord, liknande den som nästan alltid finnes is. k. »Stendysser», 
Öfvers. af K. Vet.-Akad. Förh. den 9 Maj 1855. 
