22 



derimod horer der kun en Pirring af Synsnerven, der 

 ikke umiddelbart frembringes ved et legemligt Billede 

 paa Nethinden, men derved, at et af Sjælens Billeder 

 bliver mere levende og tydeligt end sædvanlig. Kunde 

 man i første Tilfælde see ind i den Paagjældendes Øie, 

 da vilde man der opdage det Billede, som han seer, i 

 sidste Tilfælde derimod vilde man vel opdage Billeder*), 

 men ikke dem, som han seer; thi han seer kun et 

 sjæleligt Billede, der paa Grund af hans abnorme Til- 

 stand er blevet saa levende, at det faaer de andre til 

 at træde i Baggrunden. 



Hvorfra komme da disse Forestillinger eller Sjælens 

 Billeder, som saaledes pludselig blive saa levende, at de 

 kunne fortrænge de legemlige? Deels opbevares de i en 

 slumrende Tilstand af Hukommelsen, deels frembringes 

 de af ludbildningskraften ; men i begge Tilfælde raaa det 

 uden Tvivl antages, at de forst have eller faae hver sin 

 bestemte Plads i Hjernen, hvor de altsaa deels kunne 

 ligge i Dvale, deels ved given Anledning vækkes til Liv, 

 og at de derfra gjennem Oienerven forplantes til Oiets 

 iSethinde. Men da ethvert Billede paa Nethinden op- 

 fattes som hidrørende fra en Gjenstand i Rummet, seer 

 man dem nu ganske paa samme Maade som de Indtryk, 

 der efterlades af Solen eller andre stærkt lysende Gjen- 

 stande, efterat man liar ophørt at see paa dem. I 

 Overeensstemmelse hermed maa det vistnok ogsaa an- 

 tages, at Hukommelsen paa bestemt Sted oj)bevarer 

 en slumrende Efterklang af engang horte Lyd, der 

 ved given Ledighed erindres og i abnorme Tilstande 



*) Saafremt nemlig Oiel er aabent, maae jo Ljsstraalcr fra Gjcn- 

 siandc i Rumine( udcnrur Talde derind. 



