161 



kommer endnu en lang traadagtig Orm i den løse Slik. 

 l>erimod gaae hverken Krabben eller den almindelige Reie 

 ned i den. I den aargamle underliggende Slik fmdes meget 

 hyppigt den almindelige Sandmusling (Mya arenaria) ofte 

 i stor Mængde og over en Fod under den lose Slikniasses 

 Overflade, dragende Vandet ind til sig gjennem sine lange 

 Aanderør, der stikke op gjennem et stort Hul. Mere 

 eller mindre bidrage vistnok de fleste af disse Dyr til 

 Slikkens Frugtbarhed, navnUg ved Dannelsen af phosphorsur 

 Kalk, og rimeligviis kan man ogsaa tilskrive dem den 

 mærkelige Egenskab ved Slikken, at den phosphorescerer 

 i høi Grad, naar man om Natten ved Ebbetid gaaer over 

 et Vad. 



Naar Slikken har naaet Høiden af daglig Flodtid, be- 

 voxes den, som ovenfor er bemærket, med Qveller, og 

 Slikken bliver ved at samle sig imellem disse Planter. In- 

 der denne Vegetation fmdes endnu i den første Tid det 

 førnævnte Krebsdyr, skjøndt i aftagende Mængde. Dette 

 er et nyt Stadium af Tilslikningen, som især er mærkeligt 

 ved den stærke Udvikling af Svovlbrinte eller Phosphor- 

 brinte og samtidig dermed Ansamling af Jerntveilte langs 

 Rødderne af Qvellerne. Har et saadant Vad i nogle Dage 

 staaet tørt paa Grund af Østenvind, saa er ogsaa hele 

 Overfladen overtrukket med Jernilte og Vandet i Hullerne 

 tilsyneladende mere eller mindre mættet med Jernsalte. 

 Idviklingen af Svovlbrinte eller Phosphorbrinte er ofte 

 meget tydelig at lugte ; gaaer man med østlig Vind 

 ud til et Vad med Qvellervæxt, vil man see lilypapiir 

 blive sort, efter at man har gaaet 100 Skridt ud deri, uagtet 

 det ikke forandrede sig ved at bringes en lang Vei til 

 Stranden. 



