227 



tes den at bestaae af det af Flammen ilde medhandlede 

 Lig, paa hvilket næsten altid Hoved og Extremiteter vare 

 skaanede^ medens Kroppen var forvandlet til en Hob Aske 

 og porøse Kul, som ved den ringeste Berørelse faldt 

 sammen til Støv og vare gjennemtrængte af en gul, 

 olieagtig, klæbrig Vædske, der flød ud over Gulvet og 

 havde en meget stærk, branket Lugt. Hele Værelset var 

 fyldt med Røg, og dets Vægge ligesom de i det værende 

 Meubler bedækkede med en sortagtig Sod og med den 

 samme fedtede Vædske. Kun i en halv Snes Tilfælde 

 havde Forbrændingen været mere partiel som af en Haand 

 eller Finger, og i Halvdelen af disse havde Personerne 

 overlevet den. 



At de første af disse formentlige Selvforbrændings- 

 tilfælde datere sig fra en meget gammel Tid er højst 

 sandsynligt; flere Forfattere fra Korstogenes Tid omtale 

 saadanne og tillægge dem Prædikat af »den hellige Ild«, 

 men de første sikkre Beretninger skrive sig fra en langt 

 senere Tid , og vort Land har da den Ære at gaae for- 

 rest i Rækken af dem, der have leveret sørgelige Bidrag 

 til Selvforbrændingens Historie. I sine Acta medica et 

 philosophica Hafniensia fortæller vor berømte Thomas 

 Bartholin, at en fattig Kone en Nat i Aaret 1663 fand- 

 tes opbrændt, paa en Del af Hovedet og Fingrenes yderste 

 Led nær, siddende i sin Straastol , efterat hun i 3 Aar 

 ikke havde drukket andet end Spiritus. Denne vistnok 

 meget mangelfulde Beretning efterfulgtes i Løbet af de 

 næste 180 Aar, navnlig fra Frankrig, England og Italien, 

 af 50*) lignende mere eller mindre fuldstændige, af hvilke 



•) De vare saaledes fordelte paa disse Aar, at det 17de Aarhiiii- 

 dredc har 2, del 18de Aarhiiiidrcdes forste llahdeel 4, anden 



16* 



