228 



de j^j^ lyde fra dette Aarhiindredes forløbne Halvdel; man 

 kan derfor ikke være enig med en Forfatter, der udtaler 

 den Paastand, at den stigende Oplysning skulde have for- 

 mindsket Antallet af deslige Historier. 



Istedetfor at man nu enten skulde have anstillet om- 

 hyggelige Undersøgelser over den Maade, hvorpaa Ved- 

 kommende virkelig vare komne af Dage, eller ogsaa have 

 indrømmet sin Uvidenhed i denne Henseende, søgte man 

 at slippe fra Forklaringen paa en Maade, hvortil man 

 aabenbart var aldeles uberettiget, idet man sagde: da vi 

 ikke i ydre xAIomenter kunne fmde nogen tilstrækkelig For- 

 klaring af denne Forbrænding, niaae vi antage, at den er 

 foregaaet uden Medvirkning af saadanne , ganske af sig 

 selv, — uden at man dog havde nogetsomhelst klart Be- 

 greb om, hvad man skulde tænke sig herved. Ethvert 

 nyt Tilfælde af samme Art, behandlede man ganske paa 

 samme Maade; istedetfor at man skulde have benyttet 

 Lejligheden til at indhente det, der tidligere var blevet 

 forsømt, lod man sig nøje med at slutte fra Analogien 

 med de foregaaende Tilfælde til, at det nærværende ogsaa 

 maatte være et saadant, og saaledes kom da denne Lære 

 om Selvforbrændingen ind i Videnskaben uden i mindste 

 Maade at være begrundet i videnskabelig Forskning, men 

 tvertimod i Skjødesløshed og Uvidenhed, og uden at nogen 

 Stemme loftede sig imod den, da tvertimod den Tids 

 overtroiske Aand og Videnskabens fremherskende specu- 

 lalive Retning fandt en fortrinlig Næring i den. Medens 

 saaledes Menigmand betragtede disse Begivenheder med 

 Overtroens frygtsomme Blik og holdt dem for Straffe fra 



Halvdel 10; det 19de Aarhundrodcs ferste Decennium har 7, det 

 andel C, det trcdie 10, det fjerde lii. 



