237 



med det menneskelige Legeme; skulde dette kunne for- 

 brænde paa denne Maade , da maatte det naturligvis 

 ogsaa være brændbart, men dette hverken er eller kan 

 det blive. 



At det menneskelige Legeme ikke er brænd- 

 bart, men tvertimod temmelig tungforbrændeligt, ihvorvel 

 de fleste af dets Bestanddele i tør Tilstand forbrænde 

 uden stor Vanskelighed (som tørt Kjød, Horn osv.), hid- 

 rører fra, at det indeholder saa stor en Mængde Vand, 

 dels mechanisk indesluttet, dels chemisk bundet, at dette 

 udgjør de | af dets Vægt. Da Vandet, som bekjendt, i 

 Luften ikke kan opvarmes over 80", og de Stoffer, der 

 indeholde Vand som en Følge heraf heller ikke kunne 

 naae en højere Varmegrad, saalænge dette endnu er i 

 dem, ville altsaa det menneskelige Legemes Bestanddele, 

 hvis Antændelsestemperatur ligger langt over 80°, selv om 

 den stærkeste Ild indvirker paa dem , ikke kunne antæn- 

 des, førend det i dem indeholdte Vand er fordampet. Har 

 man faaet antændt en Del af Legemet, da vil af samme 

 Grund den ved dennes Forbrænding udviklede Varme 

 langtfra være tilstrækkelig til at antænde de omgivende 

 Dele, saaledes som Tilfældet er ved de brændbare Lege- 

 mer, og følgelig vil Forbrændingen ophøre af sig selv. 

 Til det menneskelige Legemes Forbrænding hører altsaa 

 ikke alene, at det antændes, men der hører endvidere en 

 fortsat Indvirkning af Ild udenfra, og en "Selvforbrænding" 

 af det er saaledes umulig. 



Nu have Selvforbrændingens Forsvaj'ere ment, at, 

 hvad Legemet ikke havde af Brauidbarhed, maatte det 

 kunne opnaae i en eller anden sygelig Tilstand, 

 men at ogsaa dette er en Umulighed, skal jeg i det føl- 

 gende forsøge paa at vise. 



