243 



brændingen saa uundværlige Luft. Skulde det menneske- 

 lige Legeme altsaa kunne opnaae en for dets normale 

 Tilstand usædvanlig Brændbarhed, da maatte det være ved, 

 at det befriedes for det deri indeholdte Vand, der jo, som 

 vi ovenfor have vist, er Aarsagen til dets Tungforbrænde- 

 lighed. — Men kunde vi da ikke med nogle af Selvfor- 

 brændingens Tilhængere antage netop dette for den Rolle, 

 som de i Legemet ophobede brændbare Stoffer havde at 

 spille, idet de vare bestemte til først at antændes og der- 

 efter ved den under deres Forbrænding frembragte Varme 

 at udtørre og antænde Legemet? Nej, thi hvorledes skulde 

 det nu for det første være muligt, at selv nok saa brænd- 

 bare Stoffer skulde kunne antændes og brænde indeni 

 Legemet, hvor der jo saagodtsom intet findes i fri 

 Tilstand af det ildnærende Element, Ilten, uden hvilket 

 selv det mest brændbare Stof ikke undergaaer nogen For- 

 brænding? Og selv om vi vilde tilsidesætte dette Hensyn, 

 hvorledes skulde da den ringe Mængde Alkohol og Gas, der 

 kunde rummes i Legemets Væv, være tilstrækkehg til ved 

 sin Forbrænding at frembringe den Varme, der vilde med- 

 gaae til at fordampe det i dem indeholdte Vand, hvilket vi 

 have set at være en nødvendig Betingelse for Antændel- 

 sen, og derefter meddele dem den til denne fornødne 

 Varmegrad? 



Selv om det menneskelige Legeme var fyldt 

 med brændbare Stoffer, vilde det altsaa allige- 

 vel ikke kunne antændes og forbrænde uden 

 Medvirkning af Ild udenfra, og en Selvforbramding 

 af det vilde ogsaa i denne Tilstand være umulig. De faa, 

 der have ulejliget sig med at anstille Forsøg i denne Ret- 

 ning, have ogsaa i disse fundet den fuldstændigsle Be- 

 kræftelse heraf. Baade Hfinefeld og Fon tan elle have 



17» 



