246 



Der er da kun een Vej tilbage for os at gaae for at 

 finde Forklaringen til disse saakaldte Selvforbrændinger, og 

 det er mærkeligt nok den korteste og mest ligefremme, 

 som man nu i næsten 200 Aar har skyet for paa møj- 

 sommelige Omveje at søge ikke en mere tilfredstillende, 

 men en mere tiltrækkende Forklaring; det er nemlig den 

 Vej, som Liebig ogBischoff have vist os, idet de i 

 1850 erklærede alle hine Tilfælde af saakaldet Selvfor- 

 brænding for at være intet andet end — simple For- 

 brændinger ved en udvortes Ild*), hvad enten de 

 saa iøvrigt ere at tilskrive Uforsigtighed, Uheld eller For- 

 brydelse osv.**). Der staaer da altsaa kun tilbage for os 

 at undersøge denne Paastands Berettigelse. 



Man har for det første indvendt imod denne Forkla- 

 ringsmaade, at i de fleste Beretninger om Begivenheder 

 af denne Art omtales enten slet ikke Tilstedeværelsen af 

 Ild paa Stedet, hvor de foregik, eller ogsaa siges udtrykke- 

 lig det modsatte. Men det er ikke Tilfældet; i næsten 

 alle Beretninger siges udtrykkelig, at der enten var Ild i 

 en Kamin, paa en Skorsten, i Kulbækkener, eller at der 

 var brændende Lys tilstede osv. Kun i 2 af de 51 Til- 

 fælde kan Tilstedeværelsen af Ild ikke bestemt paavises, 

 og af dem er det ene det Reynateau'ske, det andet det 

 at Overton meddelte; det vil da være indlysende, at denne 

 Indvending er aldeles uden Vægt. 



*) Ogsaa Pelouze o? Regnaull have i Breve til Liebig udlalt 



sig for denne hans Anskuelse. 

 *) Endnu en Aarsag turde maaskee segcs i Epilepsien, der, som 



bekjendt, langtfra er sjelden hos Drankere Man har mange 

 rædsomme Exempler paa at epileptiske Individer under den med 



Anfaldene felgende ofte aldeles fuldstændige Folesloshed ere 



faldne ind i Ilden og her have faaet hele Lemmer forkullede, uden 



at de have mærkel det mindste til det. 



