252 



betegnes som akkurat det modsatte, og i de øvrige enten 

 slet ikke angives , elier angives som ganske andre , min- 

 dre Beskadigelser. At Tilfældet altsaa alene har raadet 

 her er indlysende. — Det allermest karakteristiske for 

 Selvforbrændingerne , det Middel, som naar alle andre 

 sloge fejl, ene skulde kunne afgjøre, hvorvidt man havde 

 en saadan eller kun en almindelig Forbrænding for sig, 

 antoges dog at være de ovenfor omtalte Forbrændingsproduk- 

 ter, bestaaende i en tyk, gul, branket Vædske og en sort 

 fedtet Sod. Men langtfra at være noget Devis for, at en 

 egentlig selvstændig Forbrænding af Legemets Masse har 

 fundet Sted, ere de et uomstødeligt Bevis for, at en saa- 

 dan ikke har fundet Sted. Det er jo dog efter de nøj- 

 agtige Beskrivelser af dem, der gives, aabenbart, at de 

 langtfra at være noget for disse Tilfælde af saakaldet Selv- 

 forbrænding eget, ikke have været andet end den almin- 

 delige Tjære og Sod, som i Dampform udvikles af de ikke 

 flygtige organiske Stoffer, der undergaae en ufuldstændig 

 Forbrænding, og som i sig selv ere meget brændbare, men 

 alene fordi Betingelserne for deres Forbrænding — Varme 

 og Ilt — ikke have været tilstede i tilstrækkelig Mængde, 

 bortgaae og fortætte sig paa de kolde Gjenstande, de træffe 

 paa. Er Varmen derimod saa stærk, at den kan bevirke 

 deres Antændelse og fuldstændige Forbrænding, da faae 

 vi de sædvanlige Forbrændingsprodukter, Kulsyre og Vand- 

 dampe (noget Ammoniak kan maaskee ogsaa udvikles 

 derved), men hverken Tjære eller Sod, og vi tør da altsaa 

 slutte, at den Forbrænding af Legemets Masse, der har 

 fundet Sled i de omtvistede Tilfælde, har været meget 

 ufuldstændig, egentlig kun at betragte som en »tor Destilla- 

 tion« deraf i Rum, hvor Luften ikke har kunnet fornye 

 sig tilstrækkelig, og ved Indvirkniug af en ydre Ild, der 



