255 



nu antændt, idet den paa en eller anden Maade her har 

 mødt en brændende Gjenstand; skjøndt ikke umuligt er 

 det dog langtfra sandsynligt, og ialfaid vilde Forbrændin- 

 gen ikke kunde have forplantet sig ned gjennem Spise- 

 røret til Maven, paa Grund af at den derværende Iltmængde, 

 som bekjendt, er meget ringe. Hvad de have antaget for 

 en overfladisk Forbrænding af Spiserørets og Mavens Slim- 

 hinde har upaatvivlelig ikke været andet end den Rødme, 

 der altid opstaaer i den som en Følge af en større Til- 

 strømning af Blod til dens Kar, naar noget nedsynkes, og 

 som især er stærkt fremtrædende, naar det nedsunkne 

 er et irriterende Stof som Brændevin. 



Det rimeligste er, at disse Fortællinger ligesom Selv- 

 forbrændingshistorierne for største Delen ere Fostre af 

 en overspændt Phantasie, maaskee, som Liebig og efter 

 ham Bischoff gjøre opmærksom paa, for en stor Del 

 hidrørende fra en Forvexling af de 2 Betydninger, Ordet 

 »brænde« har, idet man baade siger, at Brændevinen bræn- 

 der med Flamme (objectivt), og at den efter at være 

 nedsunken brænder i Munden og Maven (subjectivt). 

 Er en Dranker død pludseligt efter at have nydt et stort 

 Kvantum Spiritus , hvilken Dødsmaade ingenlunde er 

 sjælden, og hans sidste Ord vare Klager over, at »han 

 havde saadan en Brænden i Livet«, da turde det ikke 

 være umuligt, at en levende Indbildningskraft, maaskee 

 ovenikjøbet begavet med en fictiv Tendens, har kunnet 

 tage hans Ord i deres objective Betydning og derved givet 

 Anledning til hele Historien. 



