267 



arbeide sig opad; allerede i Marts ere de kun (i — 8" fra 

 Overfladen, og i April og Mai flyve de ud; man kan da i 

 enhver Skov og Have faae at see, hvorledes de møisom- 

 meligt grave sig op af Jorden og efterlade Huller, der see 

 ud, som om de vare stukne med en Stok. De sidde da 

 lidt stille, pumpe sig fulde af Luft og flyve endelig afsted; 

 om Dagen forholde de sig rolige, men om Aftenen ere 

 de i Bevægelse for at søge Føde og for at søge sig en 

 Mage; om Natten falder der igjen Hvile paa dem, og om 

 Morgenen sidde de stive af Morgenkulden og Duggen 

 eller optagne af Parringen paa Træerne, men saa løst, at 

 man let kan ryste dem af. Bliver det ved at være godt 

 Veir, er Mai-Maaned deres rette Sværmetid, men inden den 

 er til Ende, ere de næsten forsvundne; indtræder derimod 

 slet Veir, Nattefrost, Storm, kold Regn osv., krybe de i 

 Skjul, formodenlig i Jorden, og komme først frem igjen, 

 naar det atter bliver varmt i Veiret. 



Medens der i visse Aar ikke er saa mange Olden- 

 borrer, at de volde nogen betydelig Skade, kan der som 

 bekjendt være andre, hvor enten Larverne ere saa hyp- 

 pige i Jorden, at Marker og Skovplantninger lide meget 

 derved, eller selve Oldenborresværmene ere saa uhyre, at 

 Træernes Blade afgnaves for Fode. Efter Iagttagelser i 

 Kordtydskland er hvert 4de Aar et Oldenborreaar, 

 og dette F'orhold finder jo ogsaa sin naturlige Forklaring 

 i Oldenhorrens firaarige Livshistorie. Er der f. Ex. i 

 Aaret 1840 en usædvanlig Mængde Oldenborror paa et 

 eller andet Sted, saa vil der i dette Aar ogsaa lægges en 

 usædvanlig Mængde Æg, som fire A.ir efter ville vise sig 

 som usædvanlig store Oldenborresværme ; er der derimod 

 i 1842 kun faae Oldenborrer, maa ogsaa 1846 komme til 

 at staac tilbage for 1844. Men det maa herved erindres. 



