270 



de nu saa ofte true Mark og Skov. Men Menneskets Ar- 

 beider begunstige ofte Oldenborrens Udvikling, naar han 

 mindst aner eller ønsker det; han gjør Jorden blød med 

 sin Plov eller sin Spade , hvor den ellers vilde være næ- 

 sten uigjennemtrængelig; han saaer mange Planter, hvis 

 unge Rødder give Oldenborrelarven en kjærkommen Føde, 

 og naar han spreder Gødningen, gjør han maaskee Olden- 

 borren den allerstørste Tjeneste, han formaaer. Desuden 

 fordriver han de insektædende Fugle og Pattedyr, som 

 ellers kunde hjælpe til at skaffe ham Fred. Da vi saa- 

 ledes paa mange Maader fremme Oldenborrens Udvikling, 

 kimne vi ikke overlade Naturen selv at holde den i Ave, 

 saa meget mere som den Hjelp, Naturen kan yde, her 

 synes at være mindre kraftig end ved mange andre Lellig- 

 heder. Thi da Larven lever i Jorden, er den kun udsat 

 for Muldvarpens og Løbebillelarvernes Angreb; Snylte- 

 hvepsene, hvis Larver ellers dræbe saa mange Insekter ved 

 at æde dem op indvendig fra, angribe slet ikke Olden- 

 borrelarven i dens underjordiske Bo. Krager, Stære, Lær- 

 ker, Vipstjerter osv. kunne kun komme dem til Livs, naar 

 de ere nær ved Overfladen. Spurve, Tornskader, Spetter, 

 Natravne, Musvaager, Glenter, Ugler, Maager, Sangere, 

 Meiser, Flagermus, Ræven, Maaren, Grævlingen, Pind- 

 svinet, Svin, Høns, Ænder, Frøer og Snoge fortære rig- 

 tignok Oldenborrer i stor Mængde, men de færreste af 

 dem kunne faae fat paa Larverne; de fleste, der blive 

 deres Bytte, ere de halvdøde Hanner eller Hunnerne, 

 efter at Parringen er forbi og Æggene bragte i Sikkerhed, 

 og Oldenborrerne ville altsaa trives og formere sig lige 

 godt for det. — Heller ikke Veiret, der dræber saa mange 

 andre Insekter, gjør dem stor Skade; naar Nattefrosten 

 er forbi, see vi Oldenborrerne komme frem igjen. For- 



