272 



At træde dem ihjel mislykkes let, og ved at grave dem 

 ned faaer man dem heller ikke dræbte. — Vanskeligere er 

 det at udrydde Larverne. Landmanden og Gartneren 

 niaa især være forsigtig , naar han gøder , thi hvad 

 enten Oldenborren — som vi ovenfor have antaget — 

 gjærne lægger sine Æg i Gødninghobene, eller det er 

 de unge Larver, som samle sig om dem, bliver Re- 

 sultatet, at naar man spreder sin Gødning, saaer man til- 

 lige Larverne omkring paa Marken; men foretages Spred- 

 ningen om Vinteren, saa komme Larverne til at ligge 

 blottede og fryse ihjel. At dække Jorden med Mergel, 

 Rendestensskarn, Dynd eller andet sligt, som kan forhin- 

 dre Oldenborrerne fra at lægge Æg deri, men som man 

 senere ploier eller graver ned, eller at anvende Aske, det 

 skarpe Spildevand fra forskjellige Fabriker, Lud, Gødning- 

 vand, Sod osv. , eller at sætte Engene under Vand paa 

 den farlige Aarstid, kan naturligvis kun lade sig gjøre i 

 det smaa. Mærker man, at en Kornmark er slemt plaget 

 deraf, er det eneste Raad at pløie den om og sanke Lar- 

 verne af for dog i det mindste at redde det næste Aars 

 Sæd, eller at lade den gjennemrode af Svin. Enge kan 

 man skalle af og lægge Grønsværet .paa igjen , naar man 

 har renset Jorden for de skadelige Insekter. I Haver kan 

 man indrette smaae Huler i Jorden, i hvilke de da samle 

 sig om Vinteren og kunne tages op og dræbes eller gives 

 Hønsene til Fode. — Forstmanden maa fremfor alt lade 

 plukke saa rent som muligt for Oldenborrer i Nærheden 

 af de Strækninger, hvor han har eller vil have sine Plan- 

 tager; thi der er der Føde for Larverne og god Leilighcd 

 til at lægge Æggene i den ved Dyrkningen og Plantningen 

 skørnede Jordbund. Har han forsømt det, eller kommer 

 der alligevel Larver i hans Bede med spæde Træer, er 

 det kun tildeels muligt at afhjælpe Ulykken. Lægger man 



