318 



den kolde Aarstid indtræder, er blevet meget fedt, men 

 under Søvnen gradviis afmagres, og efter denne er meget 

 magert. Hvad er nu Aarsagen hertil? Dets vilkaarlige 

 Bevægelser ere aldeles ophævede, dets uvilkaarlige ere 

 kun svage, og af Proteinstofferne kan og maa Forbruget 

 altsaa kun være ubetydeligt, hvilket vi ogsaa see Beviset 

 for i den ringe Mængde Urin, som afsondres i denne 

 Tid. Derimod maa Aandedrættet vedblive, om end med 

 ringere Styrke end sædvanlig, under hele Søvnen, for at 

 Dyret skal kunne beholde den Egenvarme, som gjør dets 

 Liv muligt, skjøndt denne ogsaa er ringere end ellers; 

 men nu udfordres der jo til Aandedrættet Kulstof o^ 

 Brint, og disse Grundstoffer, som ellers for endeel leveres 

 af Fødemidlerne, maa nu ene og alene leveres af Lege- 

 mets egne Væv. Da nu de qvælstoffrie Væv ere de, som 

 lettest indgaae denne Forbindelse, og Fedtet er saagodtsom 

 det eneste Væv i Dyrelegemet, som henhører til denne 

 Klasse, saa maa det atter optages i Blodet for i Lungerne 

 at paavirkes af Ilten og udskilles af Legemet, og altsaa 

 maa Dyret afmagres. For de vintersovende Dyr standser 

 Forbruget imidlertid herved; thi Naturen har forud sørget 

 for, at der netop er saameget Fedt afleiret, at det er til- 

 strækkeligt til dette Øiemed; men i de fleste Tilfælde 

 medgaaer ogsaa hele Forraadet deraf, og ved Opvaag- 

 ningen er Dyret aldeles magert. ]Men et Skridt videre gaae de 

 samme Phænomener ved den analoge Proces, som finder 

 Sted hos Dyr eller Mennesker, som af Naturen ikke ere 

 bestemte til i længere Tid at undvære Føde, men som 

 med eller mod deres Villie udhungres. Ogsaa hos dem 

 vil nemlig først det tilstedeværende, sædvanlig ikke bety- 

 delige, Fedtforraad forbruges til Aandedrættet, men, naar 

 dette er opbrugt, saa maa de qvælstofholdige Stofl'er af- 



I 



