Urtid og Overgangstid. 



Af C. Fogh. 



»I^øerne«, siger J. Ross i en Skildring af sin Fiamp 

 mod de flydende lismasser i Sydpolarhavet under en plud- 

 selig Storm fra Nord i en tyk Taage, »stege hurtigt til 

 en frygtelig Høide og brøde sig over de mægtigste lis- 

 bjerge. Vi vare ikke istand til at modstaae dem, men 

 dreve ned i Læ i den tætte Pakiis. Kort efter Midnat 

 vare vore Skibe indviklede i et Ocean af rullende lis- 

 stykker, haarde som flydende Granitklipper, der bleve 

 slyngede mod dem med saadan Voldsomhed, at Masterne 

 bævede , som om de vilde gaae overbord ved hvert Sam- 

 menstød, og Skibenes Undergang syntes uundgaaelig paa 

 Grund af de frygtelige St«d, de modtoge. — Kl. 2 om 

 Eftermiddagen var Stormen paa det Iløieste. Skjfindt vi 

 vare drevne flere Miil ind i Pakisen, kunde vi dog ikke 

 mærke, at Søgangen i mindste Maade var formindsket, 

 thi Skibene rullede endnu bestandigt sukkende mellem de 

 bragende lisniasscrs tunge Brudstykker, og Havet brød i 

 bjerghaie Bølger over Isen, idet det snart skruede uhyre 

 iMasser over hverandre, snart begravede dem dybt i sine 

 brusende Vande og knuste og malede dem med fryg- 

 telig Voldsomhed.« 



24 



