— 55 — 



ståndets qvadrat från solen, och vidare, att motståndet är pro- 

 portionelt mot etherns täthet och mot qvadraten på kometens 

 hastighet. 



Emot dessa antaganden kunna likväl grundade anmärk- 

 ningar göras. Först och främst måste, om etherns täthet till- 

 tager mot solens yta, deraf följa, att ethern äfven deltager i 

 solsystemets progressiva rörelse, äfvensom i solens rotation; ty 

 man kan ej tillägga ethern luftens egenskaper i ett fall, under 

 det att man förnekar följderna af samma egenskaper i ett an- 

 nat. Den rotativa rörelsen hos solen meddelar sig omedelbart 

 till den omgifvande kondenserade ethern, och fortplantar sig 

 sedan medelbarligen från lager till lager, antingen med lika 

 eller med förminskad vinkelhastighet. Antager man, att vin- 

 kelhastigheten minskas i samma förhållande som planeternas, 

 så följer, alt motståndet i det närmaste försvinner för planeter 

 och för kometer med direkt rörelse, men ökas så mycket mera 

 för kometer med retrograd rörelse. Att likväl detta icke är 

 händelsen har den Halleyska kometen tillräckligt visat. 



Ett bevis för etherns tilltagande täthet har man äfven 

 ansett sig kunna hemta af den skenbara volumförminskning, 

 hvilken den Enckeska cometens kärna undergår i närheten af 

 solen. Men då ethern besitter egenskapen att genomtränga alla 

 kroppar, så kan dess förökade täthet ingalunda sammanpressa 

 ulan måste tvertom utvidga kropparne, om annars en effekt 

 dervid kommer i fråga. Den Newtonska theorien för uppkom- 

 sten af kometernas svansar, att de nemligen vända sig från 

 solen af samma orsak som ångor uppstiga i vår egen atmosfer, 

 har Bessel *) äfven visat vara otillräcklig att förklara dervid 

 förekommande olika formförändringar. 



Då således, å ena sidan, med antagandet af etherns kon- 

 densation dess motstånd 'i afseende på den Enckeska kometen 

 försvinner, och å andra sidan detta antagande äfven är otill- 



*) Astron. Nachr. Tom. 13, p. 185. 



