92 



det en rigtigere Indsigt i at vurdere et Værk, der ved sin hele 

 Composition, ved Symmetrien og den kunstneriske Forbindelse 

 af de enkelte Visioner, ved Afvexling af Standpunkter, Billeder 

 og Symboler allerede i reen æsthetisk og literair Henseende 

 indtager en normal Plads i den apokalyptiske Literatur. 



Belysningen af det sidstnævnte Moment har ikke været 

 uden Betydning i Apokalypsens nyere Historie. Til en Tid, 

 hvor pietistiske og andre phantastiske og taabelige Udlægninger 

 af de apokalyptiske Visioner havde fremkaldt en Oeders og 

 Semlers tildeels ligesaa urimelige Polemik mod den johanneiske 

 Apokalypse, blev det Herders, Hartwigs*) og Eichhorns Fortje- 

 neste at udrive dette Skrift fra ufortjent Tilsidesættelse navnlig 

 ved at henvende en Opmærksomhed paa dets digteriske og 

 æsthetiske Værd, som ogsaa har retfærdiggjort sig ved fortsatte 

 nyere Undersøgelser, hvor man ikke var saa indskrænket at ville 

 bedømme et Værk, der har alle en orientalsk Digtnings Ejen- 

 dommeligheder, efter IVlaalestokken for den græske eller roman- 

 tiske Poesies Frembringelser**). Men ligesom i sin Tid Hartvig 



*) Paa denne Forfatters (anonymt udgivne) »Apologie der Apokalypse wider 

 falschen Tadel und falsches Lob I— IV, Chemnitz 17S0— 83«, blev jeg 

 egentlig forst ret opmærksom ved en leilighedsviis fremsat Yttring af 

 Twesten, som i sine Torles. iiber die Dogmatik, Ister Theil, S. 443, i en 

 Anmærkning, hvor han citerer dette Skrift, betegner det som »eine der 

 trefl'lichsten Sehriften iiber dieses merkwiirdige Buch« — en Dom, jeg 

 ved noiere Bekjendtskab dermed ogsaa har fundet fuldkommen begrun- 

 det, om endogsaa Meget deri nu maa betragtes som forældet. 



**) »Als poetisches Werk hat die Apokalypse alle Schonheiten und alle Fehler 

 morgenlåndischer Dichtung. Sie kennt weder die plastische Strenge der 

 griechischen noch die warme Anmutli der romantischen Poesie. Es ist 

 der brennende Hauch des Ostens, der ihre Bilder belebt; eine Oppige 

 Phantasie opfert die Schonheit der Kuhnheit und spricht allem Verhall- 

 nisse Holm; das meiischlich - ansprecbende weicht dem gigantisch- 

 abstossenden. Eine Flut von Mctapbern, eine ununterbrochene GeJburt 

 von abstrakten Ideen zu personlichen Figuren belebt unlicimlich und 

 grauenhaft, gleicb einer phantastischen Auferstebungsscenc, diesc selt- 

 same Schopf ungen. Dabei ist keine Beschreibung anschaulich und fass- 

 lich; die Umrissc der Bilder zerfliessen und verschvvimmen in bcweg- 

 lichcn Linien trotz dem gånzlichen Mangel an Feinhcit in dem Stod' 



