113 



refererede sig til den nærmeste Fremtid , og først under denne 

 Forudsætning kunde de indrette sig praktisk sædeligt derefter*). 

 Man forsøge derimod efter den af Ewald, Liicke, Credner, 

 de Wette, Beuss, Baur etc. givne Veiledning at følge Apokalyp- 

 tikerens Skildringer, og man vil vistnok med disse Fortolkere 

 indrømme — hvad der forresten i den nyere Tid meer eller 

 mindre betinget indrømmes af de fleste Fortolkere — at det 

 ved de tidligere Visioner (Cap. VI— X) er vanskeligt eller umu- 

 ligt at finde bestemte historiske Tilknytningspunkter, og at de 

 deri skildrede guddommelige Straffedomme, som indlede den 

 sidste endelige Afgjørelse, derfor nærmest maae betragtes som 

 reent digteriske Pliantasiemalerier, udførte efter det Gamle Testa- 

 mentes Prophetier og Protyper, medens vi derimod navnlig fra 

 det XHIde Capitel af betræde en fastere historisk Grund , at vi 

 ligesom stige ned paa Tidshistoriens Skueplads , for derfra 

 umiddelbart at fores over til den sidste Katastrophe, Herrens 

 Parasie med de derpaa følgende Udviklinger. Apokalyptikeren 

 har selv angivet hiin Forandring ved Forlæggelsen af Skueplad- 

 sen fra Himlen til Jorden: i Kampen mellem Michael og Satan 

 styrter den Sidste ned fra hiin til denne (XII, 7 f.); hvad der i 

 Himlen allerede prises som Seierens Fuldendelse, er for Jorden 

 først Begyndelsen til dens Vee (V. 12). Den egentlige Kamp 

 begynder nu forst, og, om ogsaa Qvinden bliver reddet ved 

 Flugten, gjælder dog denne Redning fra Undergang kun om 



nNaar Apokalypsen lover strax i Begyndelsen Cap. 1, 1 at aabenbare saa- 

 danne Ting, som om kort Tid skulle skee, følger vistnok ikke nødven- 

 digen, at allererede Alt maa være opfyldt; thi endnu kan Babylons Un- 

 dergang , det tusindaarige Hige og Magogs Overfald forestaae. Men naar 



.»»den prises salig, som læser eller hører denne Bogs Ord, efterdi Tiden 

 er nær (Apok. I, 3)«% saa er det klart, at Begyndelsen til Opfyldelsen 

 skal gjøres endnu i de Læseres Levetid, hvilke Bogen forst blev overleveret. 

 Thi skulde Forklaringen om »at tusinde Aar cre for den evige Gud kun 

 som een Dag«, anvendes paa Udtrykket »o« hort Tid"«, saa at Gud 

 kalder det om kort Tid, som er snart, ikke for os Mennesker, mentor 

 ham selv, da siger det Udtryk: »»som snart skal skee«« slet intet Og er 

 den overflødigste Tilsa-lning af Verden.« Mitfiaelis, Indl. Iklie D., S. 487. 



