122 



Spørges der fremdeles om, hvorvidt det, der er bekjendt 

 om Apostlen Johannes' Individualitet, understotter Antagelsen af 

 Apokalypsen som et Værk af denne Apostel, da synes det, at 

 man i Betragtning af de faa Oplysninger, som her staae os til 

 Tjeneste, maa indskrænke sig til det negative Beviis, at der 

 ikke findes nogen saadan Modsigelse mellem de Efterretninger, 

 som indeholdes i det Nye Testament om Apostlen Johannes, 

 og Apokalypsens Indhold og Form, at der skulde være nogen 

 gyldig Grund til at forkaste Trationen om dette Skrifts Affattelse 

 ved hiin Apostel; — men dette Beviis maa ogsaa ved denne 

 Leilighed, hvor de udvortes Vidnesbyrd have den ovennævnte 

 Beskaffenhed, ansees fuldkommen tilfredsstillende. Rigtignok 

 finde vi den Paastand i nyeste Tid fremsat og forsvaret endog- 

 saa fra meget forskjellige og modsatte Sider: at Apokalypsen 

 ikke blot kan, men maa ansees for at hidrøre fra Apostlen 

 Johannes. Dog ville de Argumenter, hvilke her gjøres gjæl- 

 dende og hvilke naturligviis ere ligesaa afvigende, som de Ret- 

 ninger ere forskjellige, i hvis Interesse Beviset er blevet ført, 

 neppe billiges af den uhildede Betragter. I Dr. J. P. Langes 

 »Vermischte Schriften« 2det B. 1841, S. 173-231, findes saa- 

 ledes en Afhandling under følgende Overskrift: »Uebev den 

 unaufldslielien Zusammenhang zioischen der Individiialitåt des 

 Apostels Johannes und der Individualitet der Apokalypse.« 

 luder den Forudsætning — fra hvilken vi forresten efter det 

 forhen (S. 000) Sagte indtil videre her see bort — , at det fjerde 

 Evangelium har Apostlen Johannes til Forfatter, erklærer Lange, 

 at netop denne Evangelist maatte skrive en Apokalypse, fordi 

 han ved sin Inderlighed, sit Dybsind, sin rige Anskuelseskraft 

 blandt alle Apostlene var fortrinsviis skikket dertil , og fordi, 

 hvis Apokalypsen ikke var hans Værk , maatte han jo i sine 

 Skrifter ganske have forbigaact Christi prophetiske Ord om sin 

 Gjenkomst. Men foruden Misligheden i den dristige Slutning 

 a posse ad esse, som her er anvendt i det første Argument, 

 vilde det andet Argument ikke med Urette kunne omskrives — 





