142 



den christelige Bevidstheds absolute Heide , hvorpaa Forfatteren 

 staaer, da er jo ogsaa Apokalyptikerens Seerblik ganske rettet 

 paa det christelige Livs Fuldendelse , kun med den store For- 

 skjel, at hvad Apokalyptikeren fra Tilværelsens sande Virkelighed 

 viser hen til en transcendent Fremtid og først lader komme 

 istand under en vordende Verdens mægtige Fødselssmerter, det 

 er for Evangelisten den i sig selv klare og rolige christelige 

 Selvbevidstheds immanente Nærværenhed. Her som hist er det 

 en stor Kamps Udvikling, i hvilken Christendommens Idee rea- 

 liserer sig; hist er det Kampen mod det antichristelige Heden- 

 skab, hvori de Helliges Menighed maa tilkjæmpe sig sine Trium- 

 pher, her er det Kampen mod det vantroe Jødedom, hvilkeu 

 Jesus selv maa bestaae. I Ideen om Antichristen har Apoka- 

 lypsens Kamp som fjendtligen mod hinanden staaende Magters 

 Kamp sit bevægende Princip; men ogsaa Evangelisten opfatter 

 Jesu Kamp med Jødedommen som Kampen mod Satan , denne 

 Verdens Fyrste , Joh. XIII, 27. XIV, 30. Med al Forskjellighed 

 i Standpunktet er det dog den samme Anskuelsesmaade«. Og- 

 saa hvorledes Apokalypsens Christologie med sin Benævnelse af 

 Christus som a^Qfj rc?S xriøscog tov Osov, som 6 Xoyoq tov &sou 

 etc. slutter sig til det johanneiske Evangelium fremfor til noget 

 andet Skrift i det N. T. , fremhæver Baur, ligesom han i Almin- 

 delighed henviser til en Mængde andre Berøringspunkter mellem 

 Apokalypsen og Evangeliet. Disse Berøringspunkter have frem- 

 deles Baurs Disciple, Zeller (Theol. Jahrh. 1842, S. 700 ff.), 

 Kosilia (Der Lehrbegr. des Ev. Joh. etc.) skjænket deres Op- 

 mærksomhed, og de mene endog, at i de tidligere Undersøgel- 

 ser er denne Lighed ikke bleven tilstrækkeligen belyst. , Vi 

 finde da saaledes optaget paany den allerede tidligere med stor 

 Lærdom og Skarpsindighed førte Undersøgelse om Forskellig- 

 heden i Sprog og Fremstilling mellem Apokalypsen og Evange- 

 liet. Medens hiin Forskjellighed allerede vakte den alexandrinske 

 Dionysii Opmærksomhed, blev den i nyere Tid udførtigen belyst 

 af Liicke, Credner, de Wette o. A.; derimod have Kolthof, Dan- 



