150 



til at vente; netop fordi disse Talers prophetiske Indhold alle- 

 rede var gjengivet og udført i Apokalypsen, derfor kunde For- 

 fatteren til dette Skrift ikke ville skrive et Evangelium, som 

 kun gjentog, hvad der allerede var Gjenstand for Indholdet af 

 de synoptiske Evangelier i historisk Form. Saavist det derimod 

 er, at vi i Johannisevangeliet besidde en Fremstilling, der føier 

 et væsentligt Grundmoment til Frelserens Billede, saaledes som 

 de synoptiske Evangelier give os det, saa tilladeligt er det at 

 slutte — ikke som Lange, der mener, at Evangelisten Johannes 

 nedvendigen maa have skrevet Apokalypsen, men — at netop 

 Apokalypsens Forfatter, der efter udvortes og indvortes Vidnes- 

 byrd har været Apostlen Johannes, maa have havt Opfordring 

 til at skrive det fjerde Evangelium, fordi uden dette vilde vi 

 savne et væsentligt Supplement til Jesu Billede fra den Kreds, 

 som efter sit Forhold til Frelseren og til den christelige Menig- 

 hed var bestemt til at fremstille os hiint i dets hele og fuld- 

 stændige Sandhed, og fordi vi i hiin Kreds ingen Personlighed 

 kjende, af hvem vi med større Ret kunne vente det, end Jo- 

 hannes. 



De kritiske Forhandlinger om Apokalypsens og Evangeliets 

 Forhold synes saaledes meer og meer at føre tilbage til Be- 

 kræftelse af Traditionen om Identiteten af begge Skrifters For- 

 fatter. Allerede Tholuck (Glaubw. der evang. Gesch. 1837, 

 S. 283 ff.) fremsatte gyldige Betænkeligheder mod Tvivlene om 

 Apokalypsens Authentie , og for nylig afgav Hase (Die Ti'ibinger 

 Schule, Sendsehr. an Herrn Dr. von Baur, 1855, S. 26) den Er- 

 klæring: »Das neuerer Zeit in freier wissenschaftlicher Schrift- 

 forschung iiblich gewordene Urtheil, der Apostel Johannes hat 

 entweder nicht die Apokalypse oder nieht das Evangelium ver- 

 fasst sclieint docli einer weitern Erivagung noch bedurftig«. 



Men, hvorledes nu end denne Undersogelse videre vil blive 

 ført, Apokalypsens johanneiske Authentie er, som vi have seet, 

 ikke afhængig af Anerkjendelsen af Evangeliets; derimod er der 

 unægteligen ad den Vei, ad hvilken vi ovenfor have søgt at 



