151 



godtgjøre Identiteten af begge Skrifters Forfatter, aabnet en 

 Udsigt til en mere historisk Betragtning og en rigtigere Vur- 

 dering af begge de omhandlede Skrifter, end det blev muligt 

 ved den eensidig idealistiske Overvurdering af det fjerde Evan- 

 gelium og den ubillige Nedsættelse af Apokalypsen, hvori Kriti- 

 ken tidligere har gjort sig skyldig.*) 



Idet vi nu vende tilbage til det Punkt, som gav Mange et 

 saa stort Anstød, nemlig at Apokalyptikeren i Skildringen af de 

 antimessianske Magters Kamp mod Christus har tænkt sig den 

 med dæmonisk Magt tilbagevendende Nero som Antichristus, 

 har tænkt sig Christ Parusie i nærforestaaende Fremtid og 

 overhovedet næret og udtalt Forventninger, som Historien ikke 

 i denne Form har bekræftet, da lader det sig vente, at dette 

 Anstød bliver endnu større, dersom Apokalypsens Forfatter — 

 efter det ovenfor Udviklede — skal antages for at være Apost- 

 len og Evangelisten Johannes, i hvem man altfor ofte vilkaar- 

 ligen har seet snarere et idealsk Væsen end en historisk Per- 

 son, og om hvis Anskuelser og Synsmaade man derfor har 

 dannet sig Forestillinger efter subjektive Indbildninger, istedet- 

 for efter den Veiledning , som hans egne og hans Medapostles 

 Skrifter vare istand til at skjænke. Men hvorfor skulde Apost- 



Den Remonstration , som den Baurske Skole ved denne Leilighed gjor, 

 idet den klager over, at man saaledes »afstumper Spidserne« o: ud- 

 jævner Forskelligheder, med Miskjendelse af deres Betydning, er den 

 samme, som anvendes mod de Bestræbelser, som gaae ud paa at ind- 

 skrænke den Kloft, hvilken af hine Theologer er bleven opstillet mellem 

 Paulus paa den ene Side og de ældre Apostle paa den anden Side. I begge 

 Tilfælde har imidlertid Paastanden om en principiel Differents mellem 

 Drchrlstendommens Repræsentanter sin sidste Grund i en Forestilling 

 om disses Tænkemaade og Forhold, som man har dannet sig i Lighed 

 med Theologers fra en Tid, hvor Religionen mindre var Livets og Hjer- 

 tets Anliggende end Tankens og Erkjendelsens Sag , og hvor derfor For- 

 skelligheder i Lære og Anskuelser tillagdes en Vigtighed, som de ikke 

 kunde have, saalænge Troens og Kjærlighedens Begejstring gjorde Een- 

 beden med Gud og Frelseren til Alles hoieste og nærmeste Maal , og 

 Christenhedens samlede Styrke var rettet paa den jødiske og hedenske Van- 

 troes Overvindelse. 



11 



