157 



stedse mere kunstig og compliceret Form og mere blandede 

 Skikkelser; men dets Afmagt kommer dog ogsaa tydeligere for 

 Dagen, indtil dets Undergang, forud bestemt i Guds Raad og 

 bidledet ved hans mangfoldige Førelser, staaer for Døren, denne 

 Tingenes Orden ophorer, og Gudsrigets Herlighed oprinder i 

 evig og uforgjængelig Glands. Det er saadanne Tanker og 

 Forhaabninger, som Apokalypsen skulde vække og levendegjore 

 saavel for hine Tider som for alle Tiders Christne.*) At op- 

 lyse, hvorledes dette er skeet, og hvorfor netop den Form, 

 hvori den religiøse Anskuelse og Begeistring ber har søgt sit 

 Udtryk, var ligesom den naturlige saaledes den hensigtsmæs- 

 sigste i det ovennævnte Øiemed, dette er Maalet for de viden- 

 skabelige Undersøgelser, hvoraf vi her have givet et almindeligt 

 Omrids. Endnu er der imidlertid en vid Mark for Overveielser 

 og Betragtninger, som vi ere nødte til at udsætte til en anden 

 Ledighed. Kun hvad det Spørgsmaal angaaer, som vi ovenfor 

 (S. 109) have hort at blive fremsat, om hvorledes Apokalypsens 

 Forfatter forholdt sig til sit Skrift, efterat de historiske Begiven- 

 heder ikke længe efter dets Affattelse maatte synes at gjendrive 

 dets Forudsigelser, ville vi bemærke, at ogsaa dette Spørgsmaal 

 finder sin Besvarelse i Anerkjendelsen af de apokalyptiske Vi- 

 sioners typiske Charakteer. Saafremt den samme Apostel, der 

 var Apokalypsens Forfatter, til en senere Tid har skrevet det 

 fjerde Evangelium, har han selv besvaret det: han har »ikke 

 lagt Noget til og ikke taget Noget bort fra sin Propheties Bogs 

 Ord« (Apok. XXII, 18. 19), men han har givet den christelige 

 Menighed en Commentar til dens rette Forstaaelse, hvilken kun 

 altfor ofte ikke er bleven benyttet eller ikke paa den rigtige 

 Maade. 



'i »Bei ruhigen sicheren Zeiten hat man dies Buch fast wenig geachtet 

 aber unter den Verfolgungen, die die heidniscben Kaiser anstellten, und 

 hernach die Waldenser, die bdhmiscben Druder u. s. v. erduldeten, hat 

 man dasselbe sieh wohl zu nutze gemacht. Mancher durfte des Buehes 

 auch balil froh werden, der es jetzt noch nicht glauben will.« Bengel. 



