105 



skandinaviske Norden, hvor de vankede om paa Kysterne, Sø- 

 bredderne og i de uhyre Skove, og at der da i en sildigere Tid 

 i det sydligste Skandinavien er indvandret en mere udviklet 

 Stamme, som undertvang og blandede sig med den ældre Race, 

 og som har efterladt sig de store Sleenmindesmærker, der endnu 

 vække vor Forbauselse. I hvert Tilfælde maa jeg ansee det 

 for høist sandsynligt, at vi nu for Danmarks Vedkommende 

 kunne paavise Steenalderens Begyndelse og Slutning gjennem: 

 1. den ældre Steenalder, der omfatter Østersdyngerne 

 og flere af vore Kystfund med deres raae Redskaber 

 af Flint og Been, 

 samt 2. den yngre Steenalder, der omfatter de store Steen- 

 mindesmærker, Dysser og Jættestuer, med deres ziir- 

 ligere Sager af Steen, Been, Rav og brændt Leer. 

 Nærmere Undersøgelser ville sikkert lidt efter lidt oplyse, 

 at denne nye Deling af Steenalderen kan antages at gjelde 

 for mange andre Lande, især Kystlande, i Europa. 



II. 



Man er forhen bestandig gaaet ud fra den Anskuelse, at 

 der mellem Steen- og Broncealderen var en overordentlig skarp 

 Grændse, som bestemt tydede hen paa, at der maatte være ind- 

 vandret et nyt Folk, der strax aldeles underkuede Steenalderens Be- 

 folkning og indførte ganske nye Gravskikke og i det Hele en 

 heel ny Cultur i Landet, lstedetfor at de Døde i Steenalderen 

 almindelig bleve begravede ubrændte i store Steenkamre med 

 Redskaber, Vaabcn og Smykker af Steen, Been og Rav, bleve 

 de nu i Broncealderen, meente man, i Reglen brændle og 

 de tiloversblevne Been tilligemed Asken nedlagte enten i smaae 

 Steenkister eller i Askeurner. Ganske undtagelsesviis vare Li- 

 gene nedlagte ubrændte, men i alle Tilfælde forekom de i For- 

 bindelse med smukt formede og udarbeidede Vaaben, Redska- 

 ber og Smykker m. m. af Bronce og Guld. Meget sjeldent var 



