77 



med stor Lidenskabelighed vexlet mellem 1. H. A. Ebrard, For- 

 fatteren til et af de betydeligere apologetiske Bidrag, der fremkaldtes 

 ved Strauss's og flere andre Lærdes fra den kirkelige Opfattelse 

 afvigende Anskuelser, og disses Repræsentanter. 1 sit i Aaret 

 1842*) udgivne Værk: » Wissenschaftliche Kritik der evangeli- 

 schen Geschichte, ein Compendium der gesammten Evangelien- 

 kritik mit Berilcksichtigung der neuesten Erscheinicngen«, bekjæm- 

 pede Ebrard de forskjellige Hypotheser, som Strauss, Weisse, 

 Gfrorer, Bruno Bauer havde villet gjøre gjældende om den 

 evangeliske Historie, — ikke uden Aand og Vid, men ogsaa med 

 en Bitterhed og Ironie, der i en videnskabelig Forhandling saa- 

 meget mindre kunde billiges, som Satiren ikke altid var træffende 

 i sin Anvendelse. Ikke tilfreds med at forsvare Troværdig- 

 heden af den evangeliske Historie som den christelige Troes 

 Grund og med Held at fremhæve og belyse vigtige Data til Stad- 

 fæstelse af Evangelisternes Fremstilling, — havde Forfatteren 

 sat sig til Opgave at ville bevise intet Mindre, end at den evan- 

 geliske Flistorie, saaledes som den er fortalt af de fire Evange- 

 lister, var for dem, som ikke toge Anstød af dens overnaturlige 

 Charakteer, fuld afEenhed og Harmonie, og at der i vore Evan- 

 gelieskrifter, forudsat det ene Punkt om det Overnaturliges Mu- 

 lighed, hverken fandtes Modsigelser eller overhovedet Vanskelig- 

 heder. Han bebreidede de ældre Apologeter deres dogmatiske 

 Forudsætninger, hvorved de vare blevne bevægede til at løse 

 forekommende Modsigelser og Vanskeligheder i de evangeliske 

 Beretninger paa en Maade, der maatte bestyrke Meningen om, 

 at de historiske Modsigelser kun vare blevne tilhyllede, medens 

 den negative Kritik syntes at have større Ret i at afsløre disse. 

 Ebrard gjorde ikke dogmatiske Grunde gjældende og bekjendte 

 sig ingenlunde til noget strængt kirkeligt Inspirationsbegreb: 

 Evangelisterne have — ifølge ham — ikke været »Protokollister», 



*) En nyere Bearbeidelse af dette Værk udkom 1850. 



