8U 



med den johanneiske Beretning, hvor løst og let han rydder 

 Vanskelighederne af Veien. Ifølge Mathæus IV, 12 sig. Marc. 

 1, li. har Jesus først begyndt sin offentlige Virksomhed efter 

 Johannes' Fangenskab {and roie ijg'SaTo 6 ''IrjGovq xtjoixsguv Matth. 

 IV. 17), ifølge Johannes falde de Begivenheder, der fortælles 

 Joh. H. III. (IV), før Døberens Fangenskab. Men disse Fortæl- 

 linger reducerer Ebrard »til Beretninger om, hvor Jesus har væ- 

 ret, hvorhen han er gaaet, og hvad han har virket i Familie- 

 kredsen; kun den Notits, at Jesus har samlet Tilhængere i Ju- 

 dæa, Joh. 3, 22, hører til den offentlige Virksomhed, men, da 

 der ikke synes at være forefaldet noget Mærkværdigt derved, har 

 Matthæus forbigaaet det!« (S. Wissensch. Krit. S. 159). Det 

 skal da ikke have hørt til Jesu offenlige Virksomhed og ikke 

 have været noget Mærkværdigt, at Jesus samlede flere Tilhæn- 

 gere end selve Johannes den Døber, til hvem hele Judæa strøm- 

 mede ud (Joh. III, 26), at Jesus foretog sig en saa paafaldende 

 offenlig Handling som Tempelrenselsen (II, 13 ff.), at »Mange 

 troede paa hans Navn, fordi de saae de Tegn, som han gjorde« 

 (II, 23), at selv en Øverste af løderne kommer til ham, som 

 bekjender: »Vi vide, at Du er en Lærer kommen fra Gud, thi 

 Ingen kan gjøre de Tegn, som Du gjør, uden at, Gud er med 

 ham (II, 2) ete.I« Hvad er dette Andet end den gamle Harmo- 

 nistiks letsindige og selvbedragerske Combinationer ! — I Hen- 

 seende til Forholdet mellem de tre synoptiske Evangelier slut- 

 tede Ebrard sig til Gieselers Traditionshypothese, bekjæmpede 

 Urevangelie- og Benyttelseshypothesen; men baade den positive 

 og den polemiske Beviisførelse var saa svag, at man i Forfatte- 

 rens Slutningserklæring; »Unsere Erkliirung des Verwandtsebaftver- 

 håltnisses aus der sogenannten Traditionshypothese steht also 

 unangefochten», dog atter ikke saae andet end en af de mange 

 kjække Forsikkringer, hvormed han søgte at erstatte, hvad der 

 manglede i grundig Udvikling. 



En vigtig Antydning af Ebrard, at man ved Differentserne 

 i de evangeliske Beretninger maa tage Hensyn til den særegne 



