102 



to Dæmoniske to Blinde etc, da er det klart, at han dermed mener 

 Paulus og Lucas, ligesom paa den anden Side den Blinde, der kun 

 venter sin Frelse af Herrens Barmhjertighed (Luc. XVIII, 35 f.) 

 er Paulus, der i Parablen fremstilles (Luc. XII, 42), som 

 mcidc oixopo/åoc ligeoverfor den Tjener, der mishandler de 

 øvrige Husfolk, som den bagtalede, men af Herren roste 

 olxovo t uog zijg ddtxiac (Luc. XVI, 8;, som den fortabte Søn, hvis ældre 

 Broder (Luc. XV, 25) er Petrus, etc. etc. Lagtet Baur udtaler sig 

 med stor Anerkjendelse og Roes over den Skarpsindighed og Com- 

 binationsgave, som den ovenanførte Forfatter har lagt for Dagen, 

 finder han dog, at Alt her stiller sig meget for individuelt, me- 

 get for personligt og subjektivt, og mener, at »dersom man med 

 den anonyme Forfatter, der paastaaer, at i det Mindste de tre 

 Evangelier ere Værker af Apostle, vil føre Evangeliernes Affat- 

 telse saa høit op i Tiden og dog lade deres Forfattere fjerne sig 

 saameget fra den objectiv historiske Sandhed, som der maa for- 

 udsættes efter den anonyme Forfatters (og efter Baurs egne) 

 Resultater, bliver man nødt til at ansee Evangelisterne lige- 

 frem for Løgnere og Bedragere«. Det Anstødelige ved at tillægge 

 de kanoniske Beretninger saameget Lhistorisk, saameget Partisk 

 og Tendensmæssigt, tildeels menneskeligt Lidenskabeligt, som 

 efter hiins Anskuelse om Evangeliernes Oprindelse og Beskaf- 

 fenhed foreligger i disse, fjernes, efter Baurs iMening, naar man hen- 

 fører deres Affattelse til en senere Tids os ubekjendte og med 

 Lrchristendommens Historie kun høist ufuldkomment fortrolige 

 Mænd*). »Men hvad er dermed vundet?« — kan man spørge 



*) »Es sind nicht mehr die beiden Apostel Paulus und Petrus, velche einan- 

 der in's Angesicht widersprechen und sich gleichsam in den Haaren liegen, 

 es sind nur die auf derGrundlage dieser beiden Formen des Christenthums 

 entstandenen christlichen Parteien, in deren Interesse die beiden Evange- 

 lien mehr oder minder gesehrieben sind, oline dass man dessvegen bei 

 allem und jedem eine so bestimmt polemisehe Bezeihung anzunehnun 

 genothigt ist, und der Schriftsteller selbst erscheint nun erst in einer 

 solenen Stellang zu seinem Objekt, velche es leieht begreiflich macht, 



