145 



og stødende i den 10de Bog af Plinius' Breve, og hvad der med 

 Bette kunde vække Tvivl om dens Ægthed, ikke laae i Plinius' 

 Breve, men i de Keiseren tillagte Svar. Hine ere baade i Ind- 

 hold og Form saadanne, at de vel kunne tilhore Plinius, disse 

 vise sig, hvad enten man tager Hensyn til Indholdet eller til 

 Formen, som et daarligl Makværk, der tilhører en langt senere 

 Tid, formodentlig det 15de Aarhundrede. Medens nogle afRe- 

 cripterae besvare Breve, der, som simple Indberetninger, intet 

 Svar skulde have, forbavse alle de andre ved det aldeles Util- 

 fredsstillende i Svaret. Man faaer heelt igjennem Indtrykket af 

 en Mand, der ikke vidste, hvad han skulde svare, og derfor 

 søger at hjælpe sig paa bedste Maade , for det Meste ved at 

 gjentage Ordene i Blinius' Brev, saa at Svaret ikke indeholder 

 Andet end hvad der staaer i dette. Begjærer Plinius en almin- 

 delig Bestemmelse for et eller andet Retstilfælde, hvor der tid- 

 ligere kun fandtes en svævende Praxis, faaer han altid et vidt- 

 løftigt og undvigende Svar; han skal handle efter Omstændig- 

 hederne, eller efter Lovene, som jo netop ikke existere. Ofte 

 misforstaaer Forfatteren IMinius' Brev, eller svarer paa noget 

 ganske Andet, end der er spurgt om; undertiden omskriver og 

 forklarer han Plinius' Udtryk, saa at det er klart, han skriver 

 ikke for denne, men for en fremmed Læserkreds. Tonen i Sva- 

 rene er snart overdreven beskeden og nedladende, snart uri- 

 melig gnaven og hovmodig; aldrig finde vi en naturlig og vær- 

 dig Holdning. Sproget er i høi Grad barbarisk. — Ogsaa i 

 reent kritisk Henseende er der en saadan Forskjel imellem Bre- 

 vene og Svarene, at de ikke kunne antages fra først af at være 

 opbevarede sammen. Forvanskningerne i Plinius' Text beroe for 

 største Delen paa Lacuner eller paa Tilsætninger; i Svarene synes 

 ingen saadanne at findes: ja i Ep. 17 see vi 2 Breve, som fejl- 

 agtig ere slaaede sammen til eet, allerede inden Svaret til dem 

 blev eomponeret, thi deri behandles de som eet. — Hvad ende- 

 lig de ydre Vidnesbyrd angaaer, indeholder Sidonius Apollinaris 

 Ep. IX, 1 intet Beviis for at Plinius kun har efterladt sig 9 Bo- 

 ger Breve, men kun for at Hovedsamlingen af hans Breve bestod 



